324 
i Overkiæben) en aaben Rod, de vare dernæst, rigtignok 
ikke fuldt saa lange som Gnavernes, men dog ligesom 
disses buede og blottede for Emaille paa Bagsiden, saa 
at de bleve slidte skraa ved Brugen. Disse Ligheder 
med Gnaverne i Tandforholdet ere ganske vist mærkelige 
nok, men man vilde sikkert gaåaae forvidt, hvis man. paa 
Grund af dem vilde slutte sig til et nærmere Slægtskab 
mellem denne Orden og Toxodonterne; allerede den Om- 
stændighed, at Underkjæben ikke kan glide frem og tilbage, 
som hos Gnaverne, men derimod kun bevæges paatværs, 
og ati Overeensstemmelse hermed Tændernes Emaillefolder 
have en skraa Retning bagfra fortil, nøder til ganske 
at forkaste en slig Formodning. Hvis man ikke kjendte 
andet af Toxodontens Skelet end netop Hovedskallen, 
vilde det neppe være muligt med Sikkerhed at be- 
stemme dens Plads i Systemet, og trods det ganske for- 
skjellige Tandforhold vilde der da maaskee neppe kunne 
indvendes meget imod at antage den for nærmest beslægtet 
med Søkøerne og ligesom disse bestemt til blot at leve i 
Vandet. Man har imidlertid i de seneste Aar lært ogsaa 
andre Dele af dens Skelet og deriblandt navnlig Lemmernes 
lange Knogler at kjende, og disse vise, at en slig Før- 
modning dog vilde være aldeles urigtig; Toxodonten har 
været et fiirføddet Dyr med korte og plumpe Lemmer som 
et Næsehorn eller en Flodhest, men hvor blandt Hovdyrene 
den skal finde sin Plads er ikke let at sige. I de senere 
Aar have flere fremragende Zoologer (efter min Mening) 
med god Grund forkastet den ældre Inddeling af de med 
Hovfødder forsynede Dyr i'Tykhude og Drøvtyggere, udskilt 
Elefanterne som en egen Orden og dernæst fordeelt Resten 
i to store naturlige Grupper, nemlig egentlige Hovdyr 
(Perissodactyla eller Jumenta), hos hvilke Tæerne 
