346 
Flagermusene er der ingen Anledning for os til at 
dvæle ved. De temmelig faa fossile Knogler, som ere 
fundne i Hulerne af disse Dyr, antyde vel tildeels særegne 
Arter, men der er blandt disse ikke en eneste, der bar 
fjernet sig synderligt fra Nutidens Flagermuus, det være 
sig i Form eller i Størrelse. 
Aberne, som næsten uafbrudt færdes i Træernes 
Kroner — man kan vel sige, fødes og døe i Trætoppene —, 
ere allerede paa Grund af denne deres Levemaade mindre 
end de fleste andre Dyr udsatte for at efterlade deres 
Knogler i Hulerne. Det hører derfor ogsaa virkelig til 
Sjeldenhederne at finde Levninger, om det saa kun er af 
de nulevende Arter i disse mørke Labyrinther, og det er 
ikke at vente at Levningerne af Fortidens Arter skulde 
være tilstede i større Mængde. imidlertid er det dog 
lykkedes Lunds udholdende Efterforskning at bringe endeel 
Knogler for Lyset, som vise, at medens ialfald nogle af 
de nulevende Arter rimeligviis gik meget langt tilbage i 
Tiden, levede der dog tillige i Fortiden nogle nu uddøde 
Arter, som vel have henhørt til endnu existerende Slægter, 
men af hvilke idetmindste et Par, en Sahu (Callithrix) 
og en Saguim (Hapale), have været næsten dobbelt saa 
store som de smaa Årter, af hvilke disse Slægter repræ- 
senteres i Nutiden. Foruden disse Aber er der endnu 
fundet en, som har givet Lund Anleuning til foreløbigt at 
opstille en egen, nu uddød Slægt, Protopithecus. De 
hidtil fundne Levninger indskrænke sig imidlertid til et 
Brudstykke af et Laarbeen og tvende smaa Stumper af 
Overarmsknogler, som end ikke ere fundne i samme Hule, 
og om hvilke det derfor vel er sandsynligt, men dog ikke 
vist, at de have tilhørt et og samme Dyr; de ere maåaskee 
neppe tilstrækkelige til at sikkre Slægtens Selvstændighed 
