352 
Pattedyrverden har undergaaet siden den postpliocene Tids 
Begyndelse, og vi vide fremdeles, at der ingen Grund er 
til at antage den for at være hidført ved en pludselig og 
voldsom Naturbegivenhed. Men hvor skulle vi da søge 
Aarsagen til den? Man har i den nyeste Tid tilskrevet 
Mennesket en stor Indflydelse paa de Forandringer, Fau- 
naen i Europa har undergaaet i den postpliocene Tid og 
senere, og meent, at en Deel af de forsvundne Dyr vare 
ligefrem spiste op af Urfolkene. Da nu Mennesket ogsaa 
i Brasilien var samtidigt med idetmindste en Deel af de 
uddøde Pattedyr, kan den samme Forklaring da ikke ogsaa 
gjælde der? Jeg troer det ikke. Saalænge en Befolkning 
staaer paa Naturtilstandens allerlaveste Trin, kan den 
maaskee paaskynde Udryddelsen af Dyrearter, som ved 
andre Aarsager allerede ere bragte deres Undergang 
nær, men den faaer neppe Bugt med noget over store 
, 
Strækninger udbredt Dyr, naar den ikke finder en Allieret 
i fjendtligt indvirkende Naturforhold. Vi behøve blot at 
see hen til Sydafrika; der er vel neppe mange Lande, 
hvor en påa et lavt Culturtrin staaende Befolkning 
tillige er saa særdeles talrig som netop der, og dog 
vrimlede jo Landet i Ordets egentligste Forstand af 
store Pattedyr, lige indtil deres Antal i vor Tid ind- 
skrænkedes ved Indførelsen af Skydegeværer, og der 
er ikke mindste Spor til, at nogensomhelst Dyreart 
der skulde være bleven udryddet af den oprindelige Be- 
folkning. Den sikkert yderst sparsomme brasilianske Ur- 
befolkning vilde vist endnu langt mindre have formaaet 
alene ved sin egen Kraft at fortrænge den samtidige Dyre- 
verden. Man henvises derfor snarere til den Formodning, 
at roligt og langtsomt for sig gaaende geologiske Phæno- 
mener have indvirket paa de climatiske Forhold og 
