XXlil 
Det polynesiske Sprog besidder, efter alle Kjenderes 
Sigende, ved Siden af visse Mangler ogsåa særegne 
Skjønheder. »Dette Sprogs Ord«, siger Delaurier, der 
er; berettiget til at tale med i denne Sag, «ere meget 
simple. = Stavelserne bestaae enten kun af en eneste 
Vokal, eller af en Konsonant efterfulgt af en Vokal; aldrig 
ender noget Ord med en Konsonant. Alle Ord ere ufor- 
anderlige, og det samme Ord tjener som Substantiv, 
Adjektiv, Verbum og Partikel. De forskjellige Forhold af 
Talens Dele, som vi udtrykke ved Deklination, Konjuga- 
tion og Præpositioner, gjengives ved Ord, som man i dette 
Tilfælde kunde kalde Partikler, uagtet de ere virkelige 
Ord, som i alle andre Tilfælde ere Substantiver, Adjektiver 
og Verber. Hermed udtrykkes de forskjellige Forhold af 
Talens Dele med en Skarphed og et Liv, som de mere 
uddannede Sprog ikke ere istand til, fordi deres Endelser 
og Partikler sædvanlig kun ere Tegn uden anden Yærdi 
end den, at angive Ordenes Forhold ... .« 
Sproget blev i hele Polynesien pleiet med den yderste 
Omhu. Som hos alle vilde Folkeslag udøvede Veltalen- 
heden en stor Magt, og den dygtige Taler stod i Rang 
med den tappre Kriger. Paa de Øer, hvor Samfunds- 
tilstandene vare meest udviklede, som paa Tahiti, fandtes 
der Lærere i og Skoler for Veltalenheden. Vi kjende 
nogle Prøver paa denne Kunst, og disse Brudstykker ere 
mærkelige ved deres Livfuldhed og ved Billedernes Rig- 
dom og Storhed. De Reisende have ogsaa bevaret nogle 
Kjærlighedssange, som, efter Oversættelsen at dømme, 
sikkert vilde være blevne beundrede, hvis de vare komne 
til os fra det gamle Rom eller Grækenland. 
Med Hensyn til Videnskaber og Konster stod Op- 
dragelsen paa et langt lavere Standpunkt. De kjendte 
