XXXV 
og bliver Folkets eller Stammens Kjendingstegn. Det er 
i denne dobbelte Egenskab, at den viser sig i Polynesien. 
Kvinderne mene at forskjønne sig ved Blomster og Åra- 
besker paa forskjellige Legemsdele; Marquesasøernes Kri- 
ger lader sit Legeme bedække med Figurer, der efterligne 
en damasceret Rustning; Nyselænderen forbeholder disse 
Tegn næsten udelukkende for sit Ansigt, hvis hele Flade 
tilsidst bliver bedækket med ligesaa regelmæssige som 
indviklede Tegninger. 
Det er paa Nyseland, at Tatueringen synes at være 
bleven styret af de bestemteste Regler og at have opnaaet 
størst Betydning; den hedder her Moko.  Høvdingerne 
og Adelen have alene Ret til at bære den; men en 
Uadelig kan fortjene Moko'en ved en glimrende Bedrift. 
Selv Høvdingerne opnaae ikke strax hele denne afstikkende 
Maske; det er en Ære, som de maae vinde Skridt for 
Skridt, som tilkjendes dem af den øverste Magthaver, og 
som svarer til vore Ordens- og Rangstegn. 
Men Tatueringen har flere andre Betydninger. Visse 
Træk deraf svare til vore adelige Vaabenmærker. En Ny- 
selænder, der saae Vaabenet i en Englænders Signet, 
spurgte, om det var hans Families Moko. Denne Lighed 
strækker sig lige til Brugen deraf. Ligesom fordum den 
ikke skrivekyndige Adelsmand satte sit Segl under en For- 
handling istedetfor Underskrift, saaledes tegner den nyse- 
landske Høvding i lignende Tilfælde sin Moko. Da 
Marsden kjøbte et Grundstykke til de første Missionærer, 
tegnede den Høvding, der havde Forsædet ved Under- 
handlingen, Sælgerens Moko under det af Europæerne 
underskrevne Skjøde. 
En Høvding sagde under sit Ophold i London, at 
han bar sit Navn skrevet midt paa Panden, og da man 
3% 
