XLIV 
dommelige Indstiftelser, halvt verdslig, halvt religiøs. Det 
bestod baade af Mænd og Kvinder, delte i 7 Klasser, der 
adskilte sig ved ligesaamange særlige Tatueringer. Alene 
der forsvandt for en Deel Blodets Ulighed. Var man end 
udsprungen fra de laveste Samfundsrækker, kunde man 
naae de højeste Trin; men enhver Forfremmelse var da 
Belønningen for langvårige og møisommelige Studier, me- 
dens Høvdingkastens Medlemmer strax naaede Indvielsens 
højeste Trin. Alle Medlemmer besade iøvrigt mere eller 
mindre Deel i Samfundets umaadelige Forrettigheder. Uden 
egentlig som saadanne at være enten Præster eller Ade- 
lige, nøde Åreoi'erne de samme Fordele, der vare sikkrede 
disse Klasser. Ligesom Præsterne vare de ukrænkelige, 
deres Person hellig, thi de vare Gudernes Stedfortrædere, 
og som saadanne råadede de over Tabuen. Som de for- 
nemste Høvdinger bleve de modtagne og adlydte, hvor end 
Pligten eller Lunet førte dem hen. 
Ved første Betragtning synes dette Selskab ikke at 
have havt andet Maal end sandselige Fornøielser og Til- 
fredsstillelsen af de til de frygteligste Udskeielser drevne 
dyriske Lidenskaber. Den meest ubetinget almindelige 
Utugt af Alle iflæng med Alle var en af dets første Love; 
Barnemordet var en Forpligtelse. Den Fader eller Moder, 
der frelste den altid tvivlsomme Frugt af deres Samkvem, 
blev uden Naade udjaget af Selskabet som vanhellig. 
Loven taalte kun en eneste Undtagelse, til Fordeel for 
Høvdingernes ældste Søn. ; 
Det er meget vanskeligt at tænke sig, at et Samfund 
med en saadan Grundvold skulde have kunnet bevare 
noget Alvorligt og Ophøiet. Og dog synes man ved nær- 
mere lagttagelse her at finde et nyt Exempel paa, hvor- 
ledes Fordærvelsen i Udøvelsen kan anfægte Indstiftelser, 
