XLVI 
Slægt og gik tilbage til de fjerneste Tider. De maatte 
huske disse Ord for Ord med fuldkommen Nøiagtighed. 
Den ubetydeligste Feiltagelse, den mindste Betænkning be- 
tragtedes som et af de ulykkeligste Forvarsler og bevir- 
kede, at man afbrød en Fest eller opgav et Foretagende. 
Det er øjensynligt, at Oplysninger, der ere øste fra en 
saadan Kilde, ere ligesaa paalidelige som de, der hentes 
fra vore gamle Archivers skrevne Aktstykker, hvori Sandt 
og Falskt ofte ligesaavel ere sammenblandede. 
En dyb, alvorlig, for de Indviede forbeholdt Gudsdyrkelse 
skjulte sig desuden under det oprørende eller tiltrækkende 
Ydre; det var en Dyrkelse af Skaberkraftens Aabenbarelse 
i Sandseverdenen. Det er et farligt Udgangspunkt, og 
det kan ikke overraske, at det påa Tahiti som i Indien, 
Syrien og Babylon har ført til besønderlige Udskeielser. 
Ceremonierne mindede om det samme Troesgrundlag. 
Sagnet om Solguden Oro spillede en stor Kolle deri 
og bestemte Festernes Væsen og Rækkefølge, ligesom 
Sagnene om Herkules eller Adonis i Phoenicien.  Lige- 
som Befolkningen her troede Polynesierne, at deres Gu- 
der tilbragte en Deel af Aaret paa et Sted, hvor der 
herskede Mørke og Død, og en anden Deel i Livets 
og Lysets Rige. Sammenhænget imellem denne Tro og 
Himmellegemernes Bevægelse er aabenbart. Ved nogle 
af disse Festligheder, naar Solen ifølge sin aarlige Gang 
steg højere over Horizonten, høitideligholdt Areoierne 
Gudernes Ankomst; ved andre, naar Solen sank, begræd 
de de samme Guders Bortgang til de Dødes Opholdsted. 
Paa Tahiti, hvis mere fremskredne Civilisation ligesom 
havde Fornøielsen til Grundlag, var der næsten intet Op- 
hør i Festlighederne; men paa Marquesasøerne, hvor Ind- 
stiftelsen mere synes at have bevaret sit oprindelige Præg, 
