XLVIII 
Hobens Tro ikke videre; men de Indviede havde en højere 
Forestilling om ham, hvilket bevises ved Begyndelsen 
af en Sang om Skabelsen, hvilken Moerenhout efter 
flere Aars indstændige Anmodninger erholdt af en af hine 
Harepo'er, hvem alle de nationale Sagn vare betroede. 
Det ligesaa mærkværdige som vigtige Sted lyder saaledes: 
»Han var; Taaroa var hans Navn. Han opholdt sig i det 
»tomme Rum. Der var ingen Jord, ingen Himmel, ingen 
»Mennesker.  Taaroa kalder, men Intet svarer; og han, 
»den Eneste, forvandler sig til Verden. Grundpillerne ere 
»Taaroa, Klipperne ere Taaroa, Sandet er Taaroa. Dette 
»Navn har han selv givet sig. Tåaaroa er Lyset, Spiren, 
»Grundvolden. Han er den Uforkrænkelige, den Stærke, 
»som skabte Verden, dette store, hellige Alt, der kun er 
»Taaroas Skal«. 
Intetsteds har man tilvisse tydeligere udtalt Tanken 
om et højeste Væsen, der bestaaer ved sig selv og er 
hele Tilværelsens Skaber, men een Ting deri frembyder en 
tilsyneladende Modsigelse, som maa forklares.  Taaroa 
forvandler sig til Verdensaltet, og dog er dette kun hans 
Skal. Den polynesiske Barde synes saaledes at tilstede 
en ubetinget Pantheisme, samtidig med den bestemte 
Sondring imellem Skaberen og det Skabte. For at for- 
tolke dette maa man søge Hjælp hos et andet Sagn, der 
synes at løse hele Vanskeligheden. Oro, der var for- 
elsket i en Kvinde, forglemte sig engang saalænge hos 
(1: Himlens og Jordens) Børn. Efter Moerenhout skulde dette 
være en enestaaende Undtagelse fra den almeengjældende poly- 
nesiske Tro. Men paa Tongaøerne indtager denne Gud lige- 
saalidt den overordnede Plads, som de tahitiske og andre Sagn 
tildele ham. Han er der kun Guden for Kunster og Opfindelser, 
og desuden er det ham, der har opfisket' denne Øgruppe fra 
Havets Bund. 
