L 
»fuldbyrdet; Taleren har endt sit Hverv.  Grundpillerne 
»ere befæstede, Klipperne påa deres Plads, Sandet i sit 
»Leie. Himlene dreie sig; Himlene- have. løftet sig; Havet 
»udfylder Dybderne; Verdensaltet er skabt«. 
En anden Sang, der er optegnet efter Foranstaltning 
af Admiral Lavaud, daværende Gouvernør paa Selskabs- 
øerne, og oversat af Hr. Gaussin, fremstiller Skabelsen i 
et lidt forskjelliigt Lys. Det mærkelige Sted lyder saa- 
ledes: »Taaroa, den store Ordner, er Jordens Ophav. 
»Taaroa er toivi, han hår ingen Fader, ingen Moder, 
»intet Afkom«. 
»Taaroa hvilede i dét tomme Rum; der var da 
»hverken Land eller Himmel eller Hav. Jorden svævede 
»om uden fast Retning, omtumlet som Vandet for Vindens 
»Pust; den var ikke fastgjort. Da sagde Taaroa: …See, 
»Himlen vanker om i Rummet, den formløse Jord svæver 
»og vakler i Afgrundens Dyb. Den er aandeløs som 
»Dykkeren paa Havets Bund; den venter, uformelig og 
»vaklende i Afgrundens Dyb.« Taaroa rakte Hovedet ud 
»af sit Svøb, og hans Svøb forsvandt og blev til Jorden. 
»Taaroa saae da, at Landet var blevet Land, at Havet 
var blevet Hav, og Himlen bleven Himmel.« 
Her er Stoffet til samtidig med Taaroa; det synes at 
tjene ham til Svøb eller Skal, men det er kun et Chaos. 
Men Guden behøver blot at aabenbare sig, såa. oprettes 
Ordenen, og Elementernes Adskillelse finder Sted. 
Et andet Sted i den samme Sang, hvori Taaroa til- 
taler alle Jordens Elementer, ender med de Ord: »Taaroas 
Sjel forblev Gud. « 
Naar man seer de plumpe og afskyelige Billeder, som 
Polynesierne tilbade, og.naar man læser om de barbariske 
Ceremonier, ved hvilke de troede at vise  Guddommen 
