LI 
deres Ærefrygt, har man Grund til at overraskes over at 
møde et i alle Henseender saa mærkværdigt Troesgrundlag. 
Sagen er, at en såa ophøiet eneste Gud kunde i Polyne- 
sien, saalidt som andetsteds, tilfredsstille Mængdens Tro; 
denne maa altid have Guddomme, der staae den nær- 
mere, og imellem hvilke Enhver kan vælge. Det polyne- 
siske Olymp lod i denne Henseende Intet tilbage at ønske; 
det indeholdt Guder af enhver Årt, som, med. nogle 
Afvigelser, gjenfandtes paa de fjernestliggende Øer. Vi 
kunne ikke her indlade os paa denne Mythologies Enkelt- 
heder. Vi maae indskrænke os til at angive, hvorledes den 
var paa Tahiti, fordi den der er bleven undersøgt om- 
hyggeligst, og det er atter Moerenhout, vi især have 
at takke derfor, 
De tahitiske Guder bare det fælleds Navn Atua og 
deltes i forskjellige Klasser, hver med sit særegne Navn. 
Den første var de høiere Atua'er, der forstørstedelen 
betragtedes som Sønner eller Sønnesønner af Taaroa. M. 
nævner 38. 
Uagtet Moerenhout er af den modsatte Mening, 
kan man vanskelig undlade at betragte et Antal af disse 
Guddomme som intet Andet end forgudede Høvdinger. 
Om end Forgudelsen paa Tahiti ikke mere har fundet 
Sted i 4—5 Menneskealdere, altsaa i det Høieste i halv- 
andet Aarhundrede, saa har den indtil vore Dage vedlige- 
holdt sig paa Marquesasøerne, det vil sige, påa en af de 
Grupper, hvor de gamle- Skikke synes endnu at staae 
meest i Kraft. Der har Pater Mathias, idet han be- 
kræfter andre Reisendes Udsagn, selv seet Personer, der i 
levende Live havde modtaget denne højeste Ære, og han 
har staaet i det venskabeligste Forhold til disse Guder i 
Kjød og Blod. Desuden optræder Solguden Oro i de 
