LIII 
De sidste af disse Væsener, som bleve holdte i Ære 
af. Tahitierne, vare Tii'erne. De vare Børnebørn af 
Taaroa og Maanen. Man kan tænke sig dem som 
Aander, hvis Hverv var at vaage over Vedligeholdelsen af 
alie skabte Tings indbyrdes Forhold. I denne Egenskab 
opstillede man deres Billeder ved Templernes Indgange, 
for at adskille det heilige Jordsmon fra det verdslige; paa 
Havbredden, for at forhindre Havets og Jordens gjensidige 
Overgreb. Disse Billedstøtter vare undertiden af uhyre 
Størrelse, saaledes især paa Paaskeøen, hvor de naaede 
indtil omtrent 36 Fods Høide. 
Man indordnede ogsaa blandt Tii'erne alle Sjælens 
Bevægelser, »Ønskerne om Dagen og Ønskerne om 
Natten« ...; Andre forestode de ubetydeligste Begivern- 
heder ved Dag og ved Nat o. s. v. 
Kort sagt, Tahitierne og formodentlig det overveiende 
Fleertal af Polynesierne havde saa at sige gjort alt, hvad 
deres Sprog udtrykte, til Guddomme. Dette synes at 
være det fuldstændigste Fleerguderi, som vi kjende. Der- 
imod er det en mærkelig Særegenhed ved deres Mytho- 
logi, at man hidtil ikke nogetsteds, som i de fleste andre 
Religioner, har opdaget noget, som erindrede om Kampen 
imellem et godt og et ondt Princip, imellem Gud og 
Satan. 
Polynesieren kunde saaledes ikke gjøre et Skridt uden 
at finde sig ligeoverfor en eller anden Guddom, og han 
søgte ogsaa uophørlig at vinde deres Gunst. Bønnen 
indledede og afsluttede enhver Handling, og han sparede 
ikke paa Offringer. Religionen ledsagede Mennesket fra 
Vuggen til Graven, sættende sit Stempel påa ethvert noget 
fremtrædende Punkt af hans Tilværelse.…. Kun Ægteskabet 
unddrog sig, som en betegnende Undtagelse, denne uop- 
