LVI 
Ved Festerne blev Præsteskabet som oftest under- 
støttet af Areoi'erne, selv naar det kun gjaldt en Familie- 
højtidelighed. De bestode i sceniske Forestillinger, my- 
stiske Balletter, hellige Sange, ledsagede af nogle råae 
Instrumenter, især af en Slags Tromme 0. s. v. Vi maae 
tilføje, at Bønnen i egentligste Forstand ogsaa spillede en 
stor Rolle.  Polynesierne troede oprigtig paa Gudernes 
stadige Indgriben. Bønnen indledede og sluttede alle deres 
Handlinger. Men skjøndt man ikke kan miskjende den 
ægte religiøse Aand i nogle af disse Bønner, der ere 
blevne optegnede, saa havde dette Overmaal af Overtro 
og Formvæsen samme Følger som overalt ellers; det var 
langtfra, at Sædeligheden stod i Forhold til den religiøse 
Udvikling. Stolende paa sine Ceremonier, sine Bønner 
og Præster og paa Gudernes Overhbærenhed, troede Poly- 
nesieren at kunne tillade sig næsten alt Muligt. Ligesom 
hos os i Middelalderen og undertiden endnu i vore Dage, 
forenede den barnligste Tro sig med de voldsomste og 
tøilesløseste Sæder. Den eneste Synd, i vor Betydning 
af Ordet, var Undladelsen af en religiøs Formalitet, og 
den udslettedes ved en Offring. 
Bortseet fra alle andre Grunde, var Beboeren af Tahiti 
og Marquesasøerne paa en vis Maade undskyldt i denne 
Henseende, da Tanken om et tilkommende Liv neppe 
kunde paavirke hans Handlemaade. Vel vidste han, at 
Sjælen overlever Legemet, vel troede han paa en Årt 
Helvede, eller rettere Skjærsild, og paa et Paradiis, som 
forenede det gamle Elysiums Herlighed med det mahome- 
danske Paradises Nydelser; men dette Glædens Sted var 
forbeholdt Høvdingerne, Areoierne eller de Menigmænd, 
der vare rige nok til at kjøbe Adgangen dertil for meget 
høi Priis, Den store Hob af de menige Sjæle vandrede 
