LVII 
til Po (Mørke, Nat), hvor de ikke mere skulde møde 
hverken Sorger eller Glæder. 
Denne forud bekjendte Bestemmelse, som Intet kunde 
forandre, kunde kun udøve liden Indflydelse paa Handle- 
maaden og forklarer Polynesiernes sædelige Ligegyldighed. 
Dog har man aabenbart overdrevet denne. Moerenhout 
har selv skildret, hvorledes Døende vare et Bytte for Sam- 
vittighedsnag overeensstemmende med deres Tro, og der 
var ingen Forskjel imellem dem og den fortvivlende 
kristne Synder. Sagen er, at førend Sjælene kom til det 
dem ventende Hvilested, skulde de virkelig dømmes. 
Hvis de kjendtes skyldige, bleve de fordømte til at fåae 
Kjødet skrabet af alle Benene. Det var overdraget 
Oromatua'erne at fuldbyrde Dommen, og det udførtes 
langsomt og gjentoges indtil tre Gange. Efterat have lidt 
denne Straf betragtedes Sjælene som rensede og begave 
sig til deres endelige Opholdsted. 
4. Polynesiernes jevnt fremskridende Ud- 
døen. Vi have hidtil næsten kun talt om Polyne- 
siernes Fortid. Sagen er, at denne Race er ifærd 
med at forsvinde. Ikke blot oversvømme de Hvide den 
fra alle Sider, paatrykke den deres Sæder, Love og Tro, 
og indblande overalt engelsk, fransk, spansk og amerikansk 
Blod i det indfødte Blod, men den døer ovenikjøbet bort, 
ligesom angreben af et skjult og almeenudbredt Onde. 
Paa de Havajiske Øer er Befolkningen nu neppe en Fjerde- 
deel af, hvad den var paa Cooks Tid, Paa Nyseland 
finder det samme Forhold Sted. Paa Tahiti anslog Cook, 
1774, Befolkningen til 240000 Hoveder, og ved kun at 
regne Befolkningen i den kraftige Alder, med et Barn for 
hver Familie, naaede Forster endnu til 120000. I 1797 
talte Missionærerne allerede kun 50000 Indbyggere. Fra 
