LXV 
Dumont d'Urville har fremsat en dristigere og 
ved første Øiekast mere forførerisk Gisning. Polynesien 
skulde være Levningen af et forhenværende Fastland, 
som fordum havde staaet i Forbindelse med Asien og 
derfra faaet sin Befolkning. Som Følge af en Jord- 
omvæltning skulde hele dette Fastland have sænket sig, 
Havet have bedækket dets Sletter og Bakker, og kun de 
højeste, af Bølgerne fremragende Bjerge skulde nu udgjøre 
Sydhavets Øer. Paa Omvæltningens Tid skulde disse 
Bjergtoppe have tjent som Tilflugtssteder for nogle af de 
oprindelige Beboere, som dannede Stammen til de nu- 
værende, her fængslede Befolkninger. Denne Forklarings- 
maade vilde have den Fordeel, at skaane de ved Ellis's 
Gisning brudte Baand og at stemme med nogle af de 
indfødtes Sagn. Disse fortælle, som overalt, om en Vand- 
flod, hvorfra kun nogle faa Mennesker vare undslupne, 
der vare blevne alle de nu Levendes Fædre. 
Men ogsaa d'Urvilles Antagelse maa forkastes; den 
staaer i Strid med altfor mange Kjendsgjerninger af for- 
skjellig Art. 
For det Første stemmer den meget lidet overeens 
med geologiske Kjendsgjerninger. Sydhavets anseeligere 
Øer ere vulkanske, hvilket synes at vise, at de ere frem- 
traadte af Bølgerne ved Hævning. Selv Dana, som har 
forklaret Koraløernes Dannelse ved en langsom Sænkning 
af Lande, der fordum ragede op over Havet eller tæt op 
til dets Overflade, udtaler sig meget bestemt imod Tii- 
værelsen af hiint foregivne Fastland. »Det er,« siger han, 
»en let Sag for Indbildningskraften, men Geologien veed 
»Intet derom at sige, ikke engang som noget Sandsynligt. « 
Men selve Øboernes Legemspræg og Sprog afgive 
de meest slaaende Modbeviser mod hiin Theori. 
Tredie Række, IV, (Extrahefte). 3) 
