LXXIV 
havde kunnet finde Veien igjen.  De- svarede, at deres 
nationale Sange i denne Henseende indeholdt Angivelser, 
der vare kjendte af Styrmændene, og at disse havde ført 
dem an. Ved disse Midler var det. altsaa lykkedes dem 
efter over to Aarhundredes Forløb at styre tversover Oceanet 
mod en Ø, som ikke er mere end 4—5 Mile i Gjennem- 
snit. Disse kjække Eventyrere bleve paa Tilbagereisen op- 
" slugte af en Storm, og deres Landsmænd troede udentvivl, 
at de vare blevne ihjelslagne; men 1804 besøgte Don Luis 
de Tort Garolinerne og beroligede Indbyggerne. Fra denne 
Tid ere de gamle Reiser optagne igjen; hvert Aar fuldfører. 
en Flotille Overfarten, og undertiden frygte ikke engang 
enkelte Kanoer for at gjøre den, uden anden Bevæggrund 
end Haabet om en næsten betydningsløs Vinding”). 
Dette er et fortræffeligt Exempel påa, hvad Søreiser 
Oceaniens Beboere vidste at udføre længe før Europæernes 
Ankomst. Naar Carolinerne paa deres Vei til Marianerne 
til en vis Grad bleve understøttede af Luft- og Hav- 
strømmene, er det aabenbart, at disse, samme Strømme 
paa Tilbageveien maatte være dem imod. Denne Hindring 
holdt dem ikke tilbage. Det er derfor let at begribe, at 
saa kjække Søfolk neppe vilde betænke sig paa at forsøge 
Opdagelsesreiser, naar blot en tilstrækkelig Bevæggrund drev 
dem dertil. Polynesierne, som ikke vare mindre dristige, 
maatte handle paa samme Maade, og vi have Beviis derpaa i 
en Mængde Beretninger. Blev en Høvding slaaet af sin Med- 
beiler, forlod han sin Fødeø med sine Tilhængere og drog 
bort for at søge sin Lykke paa Verdenshavet. Kjendsgjer- 
ninger af denne Årt have fundet Sted i vore Dage. — 
Truede Befolkningen med at blive altfor stor i Forhold 
”). Meddeelt af Admiral Paris, som selv har erfaret det påa en af 
Astrolabe's Reiser. 
