CII 
men ikke være vendt tilbage fra sin fjerde Reise. Paa 
den anden Side havde Havajierne Kundskab om Marque- 
sasøerne, thi de samme Sagn tale om forskjellige Reiser til 
Nukahiva og Futuhiva. Hale har selv gjort opmærk- 
som påa, at man paa de Havajiske Øer træffer en Blan- 
ding af tahitiske Sagn med Sagn, der knytte sig til Mar- 
quesasøerne. Havaji'erne bavde endelig ikke glemt 
deres første Udgangspunkt, thi man gjenfinder Navnene 
påa to af Samoaøerne, Upolu og Lefuka, anvendte 
påa to Steder i deres Øgruppe. Det synes mig derfor 
næsten beviist, at disse Øer, trods deres store Afstand, 
havde modtaget Nybyggere fra begge de Grupper, hvis 
Navne de have bevaret i deres Sagn”). Hvad Navnet Ha- 
vaji angaaer, der var tillagt Hovedøen, saa er det øien- 
synligt, at det hidhører fra de første Nybyggeres Erindring 
om det fælles oprindelige Hjem, men at Tid og Afstand 
havde bragt dets Betydning i Glemsel. 
De havajiske Sagn omtale en anden Omstændighed, 
der ikke synes at have tildraget sig tilstrækkelig Opmærk- 
somhed; de berette, at de første Nybyggere, da de kom fra 
Tahiti, fandt Øen tildeels besat af Guder og Aander, 
med hvem de satte sig paa en venskabelig Fod”). Man 
”) Disse Erindringer vare meget nærved at udslettes, da Europæerne 
opdagede Øerne, og disse gamle Forbindelser vare endnu kun 
kjendte af Sagn. Selve Navnet Tahiti havde antaget en al- 
mindelig Betydning og betegnede langt borte, et fremmed 
og fjernt Land. Franskmanden Henricy, der har bereist alle 
disse Egne, havde allerede 1845 bemærket dette, og havde, lige- 
som senere Hale, deraf sluttet, at Tahiti var Havajiernes Ud- 
gangspunkt. 
Disse Guder og Aander levede, som det synes, blot i, Huler og 
blandt Klipper. Det var altsaa et meget vildt Folk, som Sagnet 
vidunderlig har forstørret. Noget Tilsvarende findes hos Indiens 
Arier, der have omskabt de dravidiske Folk, som de havde at 
bekæmpetil, Dæmoner og Troldmænd. 
ba slnd 
hd 
