22 
erindre, at de faa Sekunder, hvori Meteorstenen, der 
kommer fra det iskolde Verdensrum, er udsat for Op- 
hedningen, er en altfor kort Tid, til at Varmen fra den 
omgivende glødende Luft kan trænge ind i det indre af 
en saa slet varmeledende Masse som en Meteorsten, 
og der haves flere Beviser for, at Stenen i det Indre har 
endnu havt en Temperatur under Frysepunktet, naar den 
kom ned til Jorden"), hvilket er et ikke uvæsenlig Mo- 
ment, der afgjort taler imod den tidligere antagne Spræng- 
ning. At Skorpen har en saa ringe Tykkelse, hidrører 
især derfra, at ligesaa hurtig som Stenen smeltes påa 
Overfladen, slynges det smeltede, som alt anført, be- 
standig bort under den roterende Bevægelse, saa at kun 
den senest smeltede Overflade under Afkjølingen kan 
forblive heftet til Stenen, og Skorpens Tykkelse maa 
altsaa for en Del rette sig efter Massens større eller 
mindre Letsmeltelighed. Det er de udsondrede glødende 
Smaadele, der om Aftenen sees danne den lysende Hale 
bagefter Ildkuglen, om Dagen derimod smaa skylignende 
Masser, hvorved Meteoritens Bane ligesom ere en 
kort Tid pe Himlen ”), 
") Da Meteoritens Bestanddele i Reglen ikke ere flygtige Stoffer, 
maa de udsondrede glødende Dele falde ned til Jorden enten i 
Form af smaa Korn eller som Støv, og vilde sikkert kunne iagttages, 
hvis de ikke spredtes over saa store Fladerum, der f. Ex. ved 
Pultusk-Meteoret udgjorde en Strækning paa 21 Miles Længde. 
%) Ved et i flere Henseender. mærkeligt Meteorfald ved Dhurmsala i 
Ostindien den 14de Juli 1860 var en Sten paa i Fods Diameter 
umiddelbart efter Faldet saa kold, at det isnede i Fingrene, naar 
man rørte ved den. Overfladens hurtige Opvarmning var under 
Faldet allerede tilintetgjort og udjevnet ved den lave Temperatur 
i det indre af denne store Masse, hvad der ikke saa let kan ske 
ved de mindre Meteorstene. Ved Jernmeteoriterne med deres 
store Varmelednings-Evne er Forholdet naturligvis anderledes, 
