vad 
Luften sættes ved Udslaget af Strengene; disse ere kun 
en Betingelse for Tonens Frembringelse, men ikke selve 
de tonegivende Legemer. Hvad Øret opfatter som Tone 
er de Svingninger, hvori de med Strengene forbundne 
store Overflader sætte Luften, idet Summationen af 
Strengenes Ryk paa deres med Instrumentets Sangbund 
forbundne Understøtningspunkter sætter denne i saa stærke 
Svingninger, at en forholdsvis kraftig Tone kan frem- 
komme. Udspænder man en Streng mellem Kroge over- 
trukne med Kautsjuk eller et andet Legeme, der vanske- 
lig lader sig sætte i Svingninger, vil et nok saa kraftigt 
Udsving af Strengen neppe frembringe en Tone, der er 
stærk nok til at kunne høres andre Steder end i Strengens 
umiddelbare Nærhed. Fra den daglige Erfaring ved en- 
hver, hvilken væsenlig Indflydelse saadanne medsvingende 
Resonansflader have paa Tonens Styrke. Tonen af en 
anslaaet Stemmegaffel, som man holder i Haanden, kan 
kun høres ved at holde Instrumentet tæt hen til Øret; 
sætter man derimod Skaftet paa et Bord, hvorved Bord- 
pladen sættes i Svingninger, kan Tonen høres over en 
stor Sal. Paa en Forelæsning i »royal institution« over 
Lyden benyttede Tyndall et Forsøg, hvorved han paa 
en meget sindrig Maade paaviste Virkningen af med- 
svingende Overflader. To Etager under - Forelæsnings- 
salen stod et Klaver, hvis Sangbund var forbundet med 
den ene Ende af en lang med Kautsjuk omgivet Træ- 
stav, hvis anden Ende udmundede i Tyndalls Audito- 
rium. Paa Grund af den store Afstand og Kautsjukets 
daarlige Evne til at lede Lyden var det ikke Tilhørerne 
muligt at høre, naar der blev spillet paa Fortepianoet; 
men da han anbragte en Harpe ovenpaa Træstavens Ende, 
der vel at mærke ikke var beklædt med Kautsjuk, bleve 
