95 
den saakaldte Klangfarve. Lad os atter stryge en 
paa vor Resonansbund anbragt Streng, der er spændt 
saa tilstrækkelig, at den frembragte Tones Højde sikkert 
lader sig bestemme. Understøtte vi den dernæst i Midten 
enten ved at skyde en lille Stol ind under den eller ved 
en simpel Berøring med Fingren, og stryge vi da dens 
ene Halvdel, vil baade denne og den anden ikke strøgne 
komme i Svingninger, en simpel Følge af »Principet for 
de mindste Virkninger«. Øret siger os da, at den saa- 
ledes frembragte Tone er Oktaven til den, hele Strengen 
giver ved at svinge som Helhed; et Understøttelsespunkt 
i en Trediedel af Strengens Længde fra dens ene Ende- 
punkt og en Strygning af den korteste Del af Strengen 
frembringer Kvinten til den halve Strengs Tone; denne 
Trediedel maa altsaa svinge 3 Gange saa hurtig som 
hele Strengen. Det er imidlertid ikke alene den strøgne 
Del, der svinger; de øvrige 2 Trediedele dele sig i 2 
ligestore svingende Partier, adskilte ved et hvilende 
Mellemrum, et saakaldet Knudepunkt, ganske som om 
denne Del af Strengen ogsaa var understøttet. Man kan 
let overbevise sig derom ved at belægge Strengen med 
smaa Papirsryttere; disse ville da, naar Strygningen 
skeer paa den ovenfor angivne Maade, blive rolig sid- 
dende i Midtpunktet af den længere Del, hvorimod de 
alle andre Steder ved den svingende Bevægelse ville 
kastes af, med størst Kraft midt imellem Knudepunktet 
og begge Endepunkterne. De 3 Dele, hvori Strengen 
saaledes deler sig, ville altsaa ganske forholde sig som 
3 særskilte Strenge, hver af en Længde, der er Tredie- 
delen af hele Strengens. Paa lignende Maade kan en 
Streng deles i 4, 5, 6 og flere ligestore svingende Dele, 
og ved at iagttage Tonehøjden uddrage vi den almindelige 
