96 
Lov, at Svingningstallet vokser, i Forhold som 
Strengenes Længde formindskes. 
Vi ville nu vende tilbage til at betragte Svingnin- 
gerne af en hel Streng, der ikke er understøttet andre 
Steder end i Yderpunkterne, Er den fastgjort paa en 
Sangbund, og anbringe vi paa denne en anslaaet Stemme- 
gaffel, hvis Tonehøjde falder sammen med Strengens, ville 
Sangbundens ved Stemmegaflen frembragte Svingninger 
faa Strengen til at tone. Dens Svingningsform vil da 
være ganske regelmæssig; alle dens Punkter ville be- 
skrive pendulagtige Svingninger med voksende Hastighed 
fra den ene Yderstilling til Midten af Udsvinget og her- 
fra atter med aftagende Hastighed til det andet største 
Udslag. Bringer man den derimod til at tone ved, som 
sædvanlig skeer, at stryge den med en Bue eller med et 
Ryk med Fingren, vil en nøje Betragtning af dens Sving- 
ningsform vise, at dens forskjellige Dele langtfra udføre 
deres Svingninger paa samme Maade, idet hele Strengen 
nemlig deler sig i en Mængde ligestore ved Knudepunkter 
adskilte Underafdelinger, der foruden at deltage i hele 
Strengens Bevægelse tillige hver for sig svinge som selv- 
stændige Strenge og give den dem efter deres Længde 
tilkommende Tone. Paa dette Fænomen gjorde allerede 
Sauveur opmærksom i 1700, men det er først i den 
allernyeste Tid, at Helmholtz i sit berømte Værk: »Die 
Lehre von den Tonempfindungen« i 1863 paaviste disse 
Bisvingningers Betydning i vor Opfattelse af Tonerne. 
Foruden Højden og Styrken er der nemlig endnu en 
tredie Ejendommelighed, hvorved vi kunne adskille To- 
nerne fra hverandre. Man skjelner jo let en Klarinettone 
fra en Klavertone, selv om disse ere i Enklang; en Horn- 
tone ligner ikke en Harpetone; Violinen klinger ander- 
