98 
Maader frembragte Toner have en forskjellig Klangfarve. 
Lad os nu endelig betragte en saakaldet sammensat 
Svingningsbevægelse, og hvorledes den opfattes af Øret. 
Lad os antage, at forskjellige Instrumenter samtidig 
spille unisono. Ethvert enkelt Instrument vil da udsende 
Luftsvingninger, og enhver af disse vil give sit Bidrag 
til at sætte Luftdelene i Ørets umiddelbare Nærhed i en 
svingende Bevægelse, der bliver Resultanten af alle de 
Svingninger, der fra de forskjellige tonegivende Legemer 
samtidig træffe de omtalte Luftdele. Forsaavidt kan man 
altsaa sige, at den resulterende Svingningsbevægelse inde- 
holder alle dem, der frembragte den; men betragte vi 
den uden Hensyn til dens Oprindelse, kan man naturlig- 
vis ligesaa godt betragte den som enkelt som enhver af 
de Svingningsformer, hvorpaa vi nylig have anført Ex- 
empler. Ikke desto mindre formaaer Øret at opløse denne 
Svingning i de Bestanddele, hvoraf den er fremkommen, 
thi det er med Lethed i Stand til i den saaledes frem- 
bragte Klang at skjelne de forskjellige Instrumenters 
Toner fra hverandre. Men formaaer nu Øret at udføre 
denne Analyse, saa ledes vi naturlig til det Spørgsmaal, 
om ikke i Almindelighed enhver af de Toner, et enkelt 
Instrument giver, paa en eller anden Maade kan opløses 
i simplere Elementer, hvorvidt vi kunne gaa i denne 
Deling, og hvad da, naar Grændsen er naaet, et Tone- 
element vil sige. 
I sin Theori om Svingningerne viste den berømte 
franske Mathematiker og Fysiker Fourier, at enhver 
periodisk Bevægelse altid kan betragtes som et Resultat 
af enkelte pendulagtige Bevægelser, men at den kun paa 
en eneste Maade lader sig opløse i saadanne. Denne 
Sætning af Fourier gav den fra Elektricitetslæren saa 
