105 
til at begynde et Udslag, førend Hammeren har forladt 
den; Klangen bliver derved dybere end i de foregaaende 
Tilfælde, idet Grundtonens Fremkomst begunstiges. Ved 
Strøg med en Bue bliver Klangen atter helt anderledes 
end ved de foregaaende Methoder; ved Vedhængningen 
til de Harpixdele, hvormed Buen er bestrøgen, føres 
Strengen ud af sin Hvilestilling, indtil Udsvinget er bleven 
saa stort, at Spændingen bringer Strengen til at slippe; 
ved fortsat Strøg med Buen gribes Strengen i sin til- 
bagegaaende Bevægelse for atter at følge Buen saa langt, 
som Spændigheden tillader.  Strengen bringes saaledes 
til at svinge ved en Mængde hurtig paa hinanden føl- 
gende Smaaryk, og det er den Maade, hvorpaa disse 
frembringes, der bestemmer Tonens Renhed. Der hører 
derfor en stor Kunst til at føre en Violinbue saaledes, 
at en fuldkommen fyldig og klangfuld Tone fremkommer; 
ved den uøvede Begynders Strøg bliver Tonen næsten 
altid skurrende, en Følge af Fremkomsten af en Række 
med Grundtonen og hverandre indbyrdes dissonerende Bi- 
toner, 
Endvidere har ogsaa Strengenes Tykkelse og Sub- 
stans en væsenlig Indflydelse paa Klangfarven. Korte 
og stive Strenge dele sig kun vanskelig i svingende 
Underafdelinger, og Klangfarven er derfor ved disse be- 
friet for de højere Overtoner. En tynd og lang Streng 
derimod er meget tilbøjelig til ved Anslag at frembringe 
en stor Mængde Partialsvingninger. Jo flere saadanne 
der fremkomme, jo nærmere komme de høje Overtoner 
til at ligge ved hverandre i Skalaen; de blive derved som 
alle Toner, der ere hverandre meget nær i Højde, disso- 
nerende, og deres Tilstedeværelse giver sig tilkjende ved 
en klingrende uharmonisk Lyd. 
