116 
og mere øde og ufrugtbart, men mest øde var dog 
Kaldidalen. Trindtom var man omgiven af høje, sne- 
dækte Fjelde, engang imellem hørtes et dumpt Drøn, det 
var fra de nedstyrtende Laviner. Selve Dalen var Sten 
paa Sten, Grusmark paa Grusmark; man saa neppe en 
Plante; med mange Alens Mellemrum viste sig nogle 
forkrøblede Græsstængler; den eneste blomstrende Plante 
var den lille haardføre Fjeld-Gaasemad, hvis kry- 
bende Stængler og hvide Blomster af og til viste sig 
mellem Smaastenene. Engang imellem red man over en 
Snedrive, og for at faa Bevægelighed i sine af det lange 
Ridt stivnede Lemmer stod man da af Hesten og opfri- 
skede Mindet om sine Barndomslege ved at slaaes med 
Snebolde. I flere Timer fortsattes det ensformige Ridt 
gjennem Ørkenen, da hørtes Raabet: »Græs, Græs!«, og 
i Afstand viste sig. nogle grønne Pletter; de syntes ikke 
at være ret langt borte, men Afstandene bedrage, og det 
varede et Par Timer, inden man naaede dem. SDet var 
de saakaldte »Brunnar« (Brøndene), hvor de Rejsende 
stadig holde Hvil for at vederkvæge sig selv og deres 
Heste. En lille Bæk rislede afsted, og ved Bredderne 
af samme voksede enkelte Fjeldplanter som trehunnet 
Hønsetarm, Stenbræk, Bjerg-Bartsia, en smuk 
Maskeblomst med mørkeblaa Blomster, som ogsaa vokser 
i Dalene, Fjeld-Rapgræs og Fjeld-Rottehale, 
den sidste med smukke, tykke, rødbrune Blomstertoppef). 
Efter nogle Timers Ridt nærmer man sig Thing- 
vellir Kirke paa Nordsiden af den store og smukke 
”) Cerastium trigynum, Saxifråga stellaris, Bartsia al- 
pina, Poa alpina, Phleum alpinum. De systematiske Navne 
påa de Planter, som ikke forekomme i Danmark, ere her og i 
det følgende fremhævede med spærret Tryk. 
