124 
dog fra vore Græsmarker derved, at de ikke ere jævne, 
men som oftest bestaa af Tue paa Tue. Herved bliver 
det meget vanskeligere at slaa Græsset, og til dette Ar- 
bejde maa man benytte nogle smaa krumme Leer. Paa 
Tunene faa Islænderne det meste og kraftigste Hø, og 
det er af stor Betydning for dem, om der indtræffer godt, 
tørt Vejr i Høbjergningstiden. Samtalen drejer sig da 
ofte om, hvor mange »Heste« man venter, at Tunet skal 
give, hvorved forstaaes, hvor mange Gange ti Lispund 
Hø man venter at kunne høste; saa stor en Byrde kan 
en Hest nemlig bære ad Gangen, og i det vognløse Land 
bliver Høet som alle andre Byrder ført afsted paa 
Hesterygge. 
Af blomstrende Græsplanter saa jeg navnlig følgende 
paa Tunene: Knæbøjet Rævehale, Vellugtende 
Guldax, Rød Svingel og Mose-Bunke. En Mængde 
andre Planter voksede imellem Græsset, som Høst- 
Løvetand, Lugtløs Kamille, Mark-Forglem- 
migej, Leverurten, Glat Ærenpris, Vandgrenet 
Ranunkel o. fl. 
Island er som bekjendt et Land uden Agerbrug. 
Kun i enkelte Haver og paa gunstig beliggende Tun 
i det sydlige af Øen findes der Smaapletter, som ere be- 
saaede med Havre eller Byg, men Kornet bliver sjelden 
modent, og Sæden høstes grøn til Kreaturfoder. I Ha- 
verne trives sen Del Kjøkkenurter, navnlig Hvidroer, 
Radiser, Kartofler, Salat og forskjellige Kaalsorter. Paa 
enkelte Steder seer man nogle faa Ribs- eller Solbær- 
buske, men kun i gunstige Sommere blive Bærrene 
modne. Af Haveblomster er der kun faa, som ville 
lykkes. Af større, fleraarige Vækster seer man navnlig 
Venusvognen, Læge-Kvan (Angelica officinalis), en 
