132 
hænger den slapt ned med vidt aabne Næsebor, en 
god Haandsbred nedenfor Overlæben, og svinger frem 
og tilbage som en plump Snabel. Naar Dyret græs- 
ser eller »vejrer«, trækkes den derimod stærkt til- 
bage, dens Overflade er da rynket i utallige Folder 
og Næseborene sammentrukne, næsten lukkede; under 
» Vejringen" vendes den desuden bestandig snart til 
højre og snart til venstre og er derfor i en stadig 
Bevægelse, ledsaget af vekslende Rynkninger. Den store 
»Taaresæk« afsondrer et brunt smøragtigt Stof, der lug- 
ter som gammel Ost; ellers udbreder Dyret, især om Vin- 
teren, en paafaldende Faarelugt. Noget egenlig graciøst 
har Saigaen ikke ved sig: Benene ere nok meget smækkre 
og lette, men Kroppen har tilsyneladende noget tungt 
ved sig, ikke det fine plastiske Præg som hos Raaen eller 
Gazellen, og stemmer derfor ikke ganske med den sirlige 
Underbygning. Dertil kommer endnu, at det store Hoved 
sjelden løftes i Vejret; hvad enten Dyret løber eller 
hviler, rokker Hovedet fra den ene Side til den anden 
paa den mod Jorden ludende Hals; kun naar det 
lugter sig for, løfter det Hoved og Hals. Betragter 
man en Flok, der vandrer rolig afsted, faaer man langt 
snarere Indtrykket af en Faarehjord end af en Rudel 
Hjorte, men dette Indtryk forvandles rigtignok snart 
til Beundring og Glæde, naar man seer Flokken storme 
afsted paa Flugt. I pilsnar Pasgang, ofte afbrudt af 
høje Luftspring eller af ti Alen lange Sæt, forsvinde 
Dyrene snart for det forbavsede Blik! Saigaen skal og- 
saa kunne svømme, men faaer rigtignok i den tørre 
Steppe kun sjelden Lejlighed ti), at vise sin Færdighed i 
denne Retning. Gamle Dyr blive meget fede, især paa 
Ryggen og Siderne, naar de have god Græsning, men 
