138 
giver Rudelen sig paa Flugt, anføres den af et gam- 
melt Moderdyr, men Ungerne drives stedse foran af de 
ældre Dyr. 
Saigaens Føde bestaaer mindre af egenlige Græs- 
arter end af bladbærende Steppeurter f. Ex. Bynker 
(Artemisia), Melder (Atriplex), Sødrod (Glycy- 
rhiza) og den hist og her i Mængde voksende Alant 
(Inula dysenterica); dernæst elske de Kornet, førend 
det er skredet igjennem, og Hirse paa ethvert Udvik- 
lingstrin. De ægte Salt-Urter, som vokse saa yppig paa 
Steppens egenlige Saltpletter, synes de ikke at ynde, 
men at foretrække dem, der vokse paa en middelsalt 
Jordbund. Idet mindste iagttager man ingen Forkjærlig- 
hed for de talrige Steder, som ere aldeles overmættede 
med svovlsure Salte og allerede i lang Afstand røbe 
sig ved deres hvide mineralske eller purpurrøde vegeta- 
bilske Beklædning. Unge Dyr i Fangenskab holdt dog 
af Kogsalt, naar de fik det indgnedet i Brød. — De 
drikke meget sjelden, og det er vist, at de selv i den 
hedeste Sommer kunne undvære Vand i hele Dage. 
Jægerne tage derfor aldrig Dyrenes vanlige Trang til at 
besøge Vandstederne med i deres Beregninger og påa- 
staa enstemmig, at de endnu aldrig have seet dem drikke 
i det frie; heller ikke tyde Sporene paa, at de besøge 
de afsides Steppekilder. En troværdig Mand, som i 30 
Aar har været en lidenskabelig Saiga-Jæger, saa engang 
i Bissetiden Hundreder af udmattede Antiloper styrte sig 
i en Dam og blive staaende timevis i Vandet indtil op 
paa Kroppen for at kjøle sig og finde Ro for deres 
Plageaander, men han saa ikke en eneste drikke. Unge 
Kid, som opfødes med Mælk af Skaal, stikke baade Næse 
