140 
2 Alen dybt Leje og bliver ofte liggende længe i disse 
Fordybninger med den ømfindtlige Næse dybt skjult i 
Støvet.  s»Det synes altsaa at maatte være en OQestrus, 
der foranlediger Saigaens Bisning«, og hvad enten 
Smerten bibringes paa den ene eller den anden Maade, 
er Angsten derfor stor nok til at bringe Dyret i fuldstændigt 
Raseri. I Bissetiden føre de stakkels Saigaer aaben- 
bart et elendigt Liv.  Saasnart det begynder at blive 
varmt, ofte allerede noget ud paa Morgenen, seer man 
pludselig den hidtil rolig græssende Hjord høre op med 
at græsse, samle sig ængstelig og, saasnart den sum- 
mende Fjende nærmer sig, fare vildt omkring og atter 
løbe sammen, indtil ved Bræmsernes tiltagende Antal 
endelig den hele Flok styrter fra hinanden til alle Sider 
og ved sit voldsomme Raseri søger at undgaa det truende 
Angreb. Er der et Øjebliks Ro, lægger det jagede Dyr sig 
ned, men springer straks op igjen, lytter med ludende 
Hoved og spidse Øren og sætter sig hurtig igjen i fly- 
vende vedholdende Fart, indtil det næsten er ude af Syne, 
men vender tilbage i en stor Bue, kaster sig paa Jorden 
og springer atter ivejret, indtil endelig Aftenens Frembrud 
befrier det for dets Plageaander. Den adsplittede Hjord 
samler sig nu efterhaanden igjen og begynder at græsse. 
Udviklingen af Bræmselarverne, der som ganske smaa 
ere komne ned i Bindevævet under Huden, varer 
næsten et Aar; de forlade derpaa gjennem  Aab- 
ningen i Huden, som en Tid har været lukket, men 
senere har aabnet sig igjen og efterhaanden er bleven 
større, dette deres hidtilværende Opholdssted for paa 
Jorden at leve et kort Pupeliv og derefter som Fluer i 
de faa Levedage, som de have tilbage, at sætte deres 
Æg i tvungen Pleje hos de plagede Dyr. Man vil der- 
