142 
Vognen bliver anbragt tæt ved i en snever Kløft ved en 
fattig Kilde, Hesten spændt fra og med sammenbundne 
Fødder overladt til sig selv. Efter at have forfrisket sig 
med Spise og Drikke lader man sig foreløbig nøje med, 
vel skjult, at udspejde Vildtet fra Randen af en af 
Højene. Endnu ere Dyrene i livlig Bevægelse, græsse 
og springe, indtil endelig den stærke Hede indtræder og 
de lægge sig ned den ene efter den anden; tilsidst ligger 
da hele Flokken. Jægeren lader nu sin Flint, prøver 
Vinden og tiltræder Snigjagten. Først maa han, buk- 
kende sig dybt, omgaa Flokken i en stor Bue for at 
faa Vinden imod sig; saa maa han, krybende paa Ma- 
ven, langsomt liste sig nærmere til Vildtet, ofte -stand- 
sende og iagttagende, om ikke et af Dyrene forlader sin 
rolige Stilling. Saalænge alt ligger stille, er der ingen 
Opdagelse at frygte: Paa denne Maade tilbagelægger 
han i den glødende Solhede 1—2 Fjerdingvej. Endelig er 
han kommen paa Skudvidde i c. 200 Skridts Afstand. 
Endnu seer han ikke andet end Bukkenes fremragende 
Horn og hist og her en vældig slap Mule, som kastes 
ivejret for at jage Fluerne bort og falder tungt ned 
igjen. … Kroppene ere aldeles skjulte af det tætte 
Buskads. Allerede vil han -ved en lydelig Piben 
tvinge de dovne Dyr til at staa op, da rejser en stor 
Buk sig, betragter ham skarpt, gaaer urolig gjennem 
Flokken, puffende til den ene efter den anden, og bliver 
endelig, omringet af sine Kamerater, som nureise sig, staaende 
foran den liggende Skytte, maaler ham med sine store 
Øjne og rynker Næsen sammen til dens mindst mulige 
Omfang.  Jægeren har imidlertid stillet Bøssen paa den 
korte Gaffel, der er fastgjort til den — fladt udstrakt 
paa Jorden sigter han, og med et højt Spring styrter 
