176 
skrev sig fra de smaa Experimenter, som han efter hver 
enkelt Anvisning i denne Bog gav sig til at udføre. Han 
fulgte med den største Nøjagtighed og Omhu denne »sin 
Lærerinde«; og da han senere i Verden stødte sammen 
med Forfatterinden, viste han hende paa en rørende 
Maade sin Taknemmelighed. 
Imidlertid henrandt dog næsten 8 Aar for ham i hin 
Stilling, som syntes at skulle blive hans Livsstilling. Da 
føjede en lykkelig Skjæbne det saaledes, at han ved An- 
befaling af et Medlem i den berømte kongelige Lære- 
anstalt fik Adgang til de sidste Forelæsninger i et Kursus, 
som Davy her holdt. Han udarbejdede et omhyggeligt 
Referat af disse Forelæsninger, som han indsendte til 
Davy med .Bøn om, at denne vilde hjælpe ham til at 
opgive sit Haandværk, som han var kjed af, og til at 
studere Kemi, som han følte Lyst til. Den store Kemiker 
fandt Behag i Ynglingen og svarede ham straks, at hån 
skulde se, hvad han kunde gjøre; og faa Uger efter fik 
han ham udnævnt til Underassistent uden at lade ham 
underkaste sig den Prøve, som den lærde Pepys, en af 
Anstaltens Stiftere, tilraadede. Davy viste Pepys Faradays 
Brev: »Hvad skal man gjøre med den unge Mand?« — 
»Hvad man skal gjøre med ham« sagde Pepys; »lad 
ham vaske Skaaler og Glas; duer han til noget, vil 
han gjøre det med Omhu og Iver; hvis han ikke duer 
til noget, saa siger han Nej«. Det var et praktisk Raad, 
betegnende for en Englænder; jeg kan selv af nærliggende 
Exempler og af egen Erfaring bevidne, at man naaer 
hurtigere og sikkrere op i Videnskabernes Selskab, naar 
man begynder med at skylle Glas i Laboratoriet, end 
naar man vil begynde som Geni med Foragt for Experi- 
menterne og Materialet til deres Udførelse. 
