211 
Faraday skulde afslutte sin videnskabelige Bane med 
to store Opdagelser: Magnetismens Indvirkning paa Lyset 
og Diamagnetismen. 
I et Brev, som han tilskrev mig den 17de Januar 
13845, anmeldte han mig den første af disse betydnings- 
fulde Begivenheder og overdrog mig at give Akademiet 
Underretning desangaaende. Det hed heri: »Naar man 
lader en plansat Lysstraale”) passere et gjennemsigtigt 
Legeme, som er anbragt mellem Polerne af en Magnet, 
saaledes at den Linie, der forener Magnetpolerne er 
parallel med Lysstraalen, saa vil dennes Svingningsplan 
drejes. Naar man bringer Magnetpolerne til at skifte, 
vil Straalens Svingningsplan drejes i modsat Retning.« 
»Jeg seer deri«, tilføjede han, »en ligefrem magnetisk 
Indvirkning påa Lysstraalen selv; men flere af mine 
Venner, der rigtignok ikke have været istand til at tage alle 
de Fakta, som jeg har iagttaget, i Betragtning, ere af den 
Mening, at dette Fænomen ikke beviser noget saadant. 
Skjøndt jeg bliver ved min Mening, erkjender jeg saaledes 
dog, at den mulig kunde være urigtig.« 
Disse Venner, som Faraday havde konfereret med, 
mente, at hans stærke Magneter bevirkede en Forskyd- 
ning eller Vridning i de materielle Dele af de gjennem- 
sigtige Legemer, og meddelte dem i et enkelt Øjeblik de 
") Man antager, at en Lysstraale bestaaer af meget hurtige Sving- 
ninger i et yderst fint Legeme, Ætheren. I en almindelig Lys- 
straale foregaa disse Svingninger i alle mulige Retninger, men 
altid lodret paa Lysstraalens egen Retning. Men en såadan 
Straale kan ved særegne Midler spaltes i to andre. Hver af disse 
have alle deres Svingninger liggende i samme Plan, og disse to 
Planer staa lodrette paa hinanden.  Saadanne Lysstraaler kaldes 
plansatte, og man har Midler til at bestemme en plansat Lys- 
straales Svingningsplan. O.A 
