220 
at sige, om den Sandhed, som de meddele, er Frugten 
af en lysende Tanke, der er bekræftet af Experimentet, 
eller af et lykkeligt Experiment, der er forklaret ved 
sikker og paalidelig Eftertænkning. For at bruge en 
Sammenligning: det er det samme Skuespil, der viser 
sig for Ørnens Blik, som paa sine Vinger flyver hen over 
Alpernes Toppe, og for den Rejsende, der langsomt, 
Skridt for Skridt, arbejder sig op ad deres Skraaninger. 
Men begge, baade Ampére og Faraday, havde en Digter- 
aare i sig, et aabent Hjerte og en højsindet Aand; 
de kjendte begge lige lidt til Skinsyge og Misundelse. 
Ethvert Lysglimt fyldte dem med Glæde, om det kom 
indenfra eller udenfra, om det udsprang af deres egen 
Hjerne eller en Medbejlers; Ungdommen fandt i dem 
begge kjærlige, velvillige og imødekommende Lærere; de 
glædede sig over enhver fremadskridende Dygtighed. De 
elskede begge Menneskeheden og dens store Opgaver, 
arbejdede med paa dens Udvikling og for dens Bestem- 
melse her paa Jorden. De betragtede sig selv som 
Redskaber for en højere Villie, for hvilken de bøjede sig 
i Ærefrygt; og naar de for dem, der kun kjende dem af 
deres Værker, staa blandt de sjeldne Genier, til hvilke 
Menneskenes Børn med Stolthed pege op, saa vide de, 
der have kjendt dem personlig, at de selv stillede sig 
imellem og regnede sig til Guds ringeste og ydmygste 
Skabninger. 
Ampére var et Universalgeni. Man kjendte ham som 
en af sin Tids skarpsindigste Mathematikere; men naar 
man hørte ham i fortrolig Samtale med Jussieu, med 
Cuvier, med Geoffroy- Saint-Hilaire, thi han holdt meget 
af at omgaaes Mennesker, saa hviskede man: det Men- 
