222 
han havde denne hos sig som fortroligt Vidne til hans 
smukke Experimenter. Naar da disse to Mænd, Haand 
i Haand, med taarevædede, men funklende Øjne tak- 
kede hinanden til Afsked, den ene for den Lykke, 
han havde følt ved at have den anden hos sig, og denne 
for den Ære, der var vist ham, — jeg tilstaaer, jeg kunde 
ved at se det blive greben af en egen Følelse; der var 
noget overjordisk i dette Blik og i dette Haandtryk. 
Ak! hvem skulde have sagt i et saadant Øjeblik, at 
disse to højt begavede Aander saa snart skulde tabe 
deres Svingkraft, og at endnu før de forlode denne 
Verden, i hvilken deres Granskninger have spredet saa- 
meget nyt Lys, skulde den ene i den Grad miste sin 
Hukommelse, at han ikke kunde finde Ord til at udtrykke 
Tankerne, som hans trætte Sjæl endnu dog syntes at 
gjemme paa, og den anden tabe Mindet selv om Be- 
givenheder i sit eget Liv, ja endogsaa om sine egne 
herlige Arbejder, alt imedens han dog bevarede Evnen 
til at meddele sine Følelser og Tanker overfor Hverdags- 
livets Gang! 
Allerede for lang Tid siden havde Faraday med 
resigneret Aand betroet mig, at hans Hukommelse tabte 
sig: han kunde ikke finde Egennavne, han glemte ofte 
rent de Experimenter, han selv havde udført. »Det gaaer 
Dem, svarede jeg maaske i Tilslutning til hans egne 
Tanker, som Jakob, der efter at have kæmpet hele 
Natten igjennem ved Jaboks Vadested med Ham, der 
spærrede Veien for ham, tilsidst blev fri, da Solen viste 
sig i Horisonten, men kun med et af sine Lemmer lammet. 
Saaledes har De ogsaa kæmpet i Mørket, indtil Morgen- 
røden nu er der; og naar der da er kommet Lys, naar 
De har seet Sandheden Ansigt til Ansigt, og al Tvivl er 
