223 
bleven fjernet af deres Sjæl, saa ligger denne hen, ud- 
mattet af Anstrengelse.« Faraday, som altid havde be- 
frygtet denne Prøvelse, blev nu nødt til at opgive sin 
Lærerplads i 1862 og tage Afsked med de udvalgte 
Tilhørere paa den kongelige Læreanstalt, i hvis Midte 
han havde tilbragt sit Liv, som havde modtaget Første- 
grøden af hans Opdagelser, og som havde glædet sig 
mere over hans Lykke end han selv. 
Men om han end saaledes kunde siges at overleve 
sig selv i nogen Tid, mens han boede ude paa sin Alder- 
doms Tilflugtssted i Hampton Court, som han skyldte 
Dronningens Naade, saa blev dog hans Hjerte altid lige 
friskt. Det var hans Lykke at se sig omringet af sine; 
og naar han lagde sine Hænder paa sin Discipel Tyndalls 
Hoved, medens denne sad ved hans Fødder, saa var det, 
som han vilde testamentere ham alle de Gaver, hvormed 
han fordum havde virket, og den Opgave, som han havde 
virket for her paa Jorden, og Tyndall har allerede vist 
sig værdig til hans faderlige Tillid. Faraday døde rolig 
hen i sin Lænestol; det var, som han sov ind i den 
retfærdiges Søvn, hans Øjne vare vendte mod Himlen. 
Det var den 25de Avgust 1867. 
Der var i Faradays Karakter en mærkelig Blanding 
af de forskjellige Typer i hans Fædrelands Befolkning. 
Hans Livlighed og Jovialitet mindede om Irlænderen; 
hans reflekterende Natur og skarpe Tænkeevne om den 
skotske Filosofies Hjemstavn; hans forbavsende Udholden- 
hed røbede Englænderen, der aldrig lader sig bortdrage fra 
sin Vej. Og man forundres derfor ikke ved at høre, at 
hans Familie vel i flere Generationer havde været bosat 
i England, men dens Religion, der utvivlsomt ogsaa var 
en Årvelod, var hjemmehørende i Skotland, og hans 
ØJE 
