226 
iagttagelse og Selvprøvelse, hvori hans Sjæl blev hærdet. 
Fortrolige Breve, som han har skrevet i sit 20de Aar, vise, 
at han allerede da var Herre over sine Lidenskaber, men 
ikke uden Kamp; senere sees det af hans Breve, at han 
har forstaaet at tæmme en medfødt Stolthed, der altid 
var rede til at oprøre ham, men ogsaa dette kun igjennem 
Smerter; og endnu i sin høje Alder bebrejdede han sig at 
have lyttet til Hovmodets Dæmon og valgte til Text for 
sine Prædikener, der endnu ikke ere glemte i hans 
Menighed, Ord som disse: »At Guds Ord er som en 
Hammer, der sønderbryder Klipper og tager al hovmodig 
og forfængelig Tanke tilfange under Gud«. Som alle 
sine Troesfæller bekjendte han da ogsaa med Sjælens 
hele enfoldige Tro den Sætning som en af Grund- 
lærdommene i sin Religion: »at et Menneskes For- 
tjenester ere intet for Gud«. 
Som Faraday -skjelnede bestemt imellem Troens 
Grundsætninger og Videnskabens Resultater og derved 
gjorde dem uanfægtelige af hverandre, såaledes var ogsaa 
hans personlige Forhold til begge et forskjelligt. Han 
dadlede hos Videnskabsmændene intet højere end den 
blinde, fastgroede Vedhængen ved Theorier og Systemer, 
der hindrede Videnskabens Fremskridt; i alt, hvad der 
angik Videnskaben, har jeg ikke kjendt- nogen friere, 
dristigere, mere uhildet Aand end hans; det var Resul- 
tatet af hans empiriske Methode. Han troede her paa 
intet, end ikke paa Materiens Existents, saa langt var 
han fra at gjøre den til det ene existerende; han saa i 
Universet kun en eneste Kraft i en eneste Villies Tjeneste; 
Materien var efter hans Mening kun en Samling af Kraft- 
centrer. Saaledes stillede han sig fremdeles i en bestemt 
Modsætning til de mange, der tro, at de videnskabelige 
