227 
Sandheder have erholdt deres sidste Udtryk, at de nu 
opdagede Love ere evige, uforanderlige, at et Brud paa 
dem er Helligbrøde; han hævdede et bestandigt Fremskridt 
i Naturens, i Lovenes, i Kræfternes Erkjendelse. Netop 
ved at tvivle om de menneskelige Sandheder skulde Døren 
for nye Opdagelser holdes aaben; ved at gjøre dem til Troes- 
artikler spærrede man denne Dør, hindrede man Frem- 
skridtet. Men anderledes var det med de guddommelige 
Sandheder: at tvivle om dem var at kaste sit Liv ud for 
alle Vinde; at tro paa dem var at sejle med en kostbar 
Ladning. Det var Faradays Overbevisning og hans Livs 
Regel. 
Idet jeg nu modstræbende afslutter Betragtningen af 
saa skjønt et Liv, være det mig tilladt efter hans vær- 
dige Discipel og Eftermand, Tyndall, at anføre en Sam- 
menligning, der er laant fra hans egne populaire Foredrag. 
Faraday beviste oftere, at Vandet har en vis Skræk for 
al Urenhed, at det udskiller saadant af sig ved en Mængde 
Processer; hvis man f. Ex. afkjøler snavset eller farvet 
Vand eller ogsaa Vand, hvori skarpe eller bittre Salte 
eller Syrer ere opløste, saa fjerner den Isskorpe, som 
danner sig deri, alle Urenhederne fra sig og fremtræder 
klar, uden Lugt, behagelig for Smagen, hvid og skin- 
nende som Krystal. Saadan var Faraday selv; i Kamp 
med Livets Fornødenheder, dets Fristelser og dets Liden- 
skaber vidste han tidlig at fjerne de onde Tanker, de 
egenkjærlige Følelser og de simple, lave Drifter; mere og 
mere hævede han sin Aand op over alt det jordiske, 
hvorfra den endelig har skilt sig ud for at vende hjem 
til sin Skaber, ren og pletfri. 
