249 
som Buys-Ballot derefter beregnede til noget over 
251 Dag, rigtignok under den Forudsætning, at selve 
Kilden til den stærkere eller svagere Varmeudstraaling 
ikke havde nogen Egenbevægelse i Forhold til Sollegemet. 
Det er imidlertid mærkeligt, at den paa denne Maade 
fundne Omdrejningstid temmelig nær stemmer med Middel- 
tallet af de Tider, der fremgaa af Iagttagelserne af Sol- 
pletternes Bevægelser; dette turde maaske snarest tyde 
hen paa, at selve Kilden til Varmeudstraalingen, som vi 
utvivlsomt maa henlægge til Fotosfæren, tager Del i de 
Bevægelser, som Pletterne ere underkastede, og at vi 
altsaa heller ikke ad denne Vej ere komne til den rette 
Omdrejningstid. 
Ved totale Solformørkelser, hvor Maanen fuldstændig 
dækker Solen, havde man allerede for lang Tid siden 
bemærket, at den mørke Maane var omgivet af en Lysning, 
den saakaldte Krone, der strakte sig noget ud fra dens 
Rand, og forsvandt i det Øjeblik, da den første Solstraale 
atter brød frem, ligesom man ogsaa undertiden havde 
seet besynderlig formede, sædvanlig røde, Udvæxter, som 
man kaldte Protuberanser.  Astronomernes Opmærk- 
somhed havde imidlertid altid været saa optaget af Maa- 
linger, der gik ud paa at benytte Formørkelserne til Be- 
stemmelse af Observatoriernes geografiske Længder, at 
de ikke havde ændset disse Fremtoninger. Først ved den 
totale Solformørkelse, som indtraadte den 8de Juli 1842 
og var synlig i en stor Del af Sydevropa, tiltrak navnlig 
Protuberanserne, hvis Tilværelse man ganske havde glemt, 
sig en overordenlig Opmærksomhed. Fra den Tid har 
man sat betydelige Kræfter i Bevægelse for at drage saa 
meget Udbytte som mulig ud af Iagttagelsene af de 
følgende totale Formørkelser i AÅarene 1851, 1858, 1860, 
