250 
1868 og sidst i 1869. Formørkelserne i 1860 og 1868 
have navnlig givet højst mærkelige Oplysninger og tildels 
ledet ind paa en Vej, som lover endnu langt flere. 
Det Spørgsmaal, som først paatrængte sig, var, om 
Kronen og Protuberanserne virkelig hørte med til Solen, 
vare Dele af den, som under almindelige Omstændigheder 
vare usynlige, fordi de overstraaledes af Fotosfærens 
langt stærkere Lys, men bleve synlige, naar dette dæk- 
kedes af Maanen, — eller om de kun vare Lysfremtoninger, 
hidrørende fra Sollysets Tilbagekastning fra Maaneranden 
eller fra dets Tilbagekastning og Brydning i de Dele af 
vor egen Atmosfære, der ligger i Nærheden af Maanens 
Skyggekegle. 
For Kronens Vedkommende staaer dette Spørgsmaal 
endnu aldeles aabent; den er seet ved alle Formørkelserne, 
og den har været Gjenstand for Undersøgelse, men hvad 
den er, og hvor den, hører hjemme, ved man endnu i 
Grunden slet ikke noget om. 
At Protuberanserne høre med til selve Solen, blev 
derimod fuldstændig paavist ved Formørkelsen 1860, som 
var total i Spanien, hvor Astronomer samledes fra alle 
Lande, forsynede med fortrinlige Instrumenter. Bruhns, 
der observerede i Tarrazona, var saa heldig at opdage 
en Protuberans, som dukkede frem over Maanens Rand 
to Minuter før Totaliteten indtraadte, og han var endnu 
istand til at følge den seks Minuter efter, at den første 
Solstraale havde vist sig, saa at han i alt fulgte den 
i Løbet af omtrent 12 Minuter; og i denne Tid indtog 
den bestandig den samme Plads i Forhold til Solen, 
medens den ved Slutningen af dette Tidsrum stod paa 
et helt andet Sted af Maaneranden end ved Begyndelsen, 
hvilket bestemt vidnede om, at dens Tilværelse ikke var 
