259 
Den Ade September saa han saaledes en Protuberans, 
som han kunde forfølge over 30 Grader af Solens Om- 
kreds; og over dens ene Ende svævede en Sky i en 
Højde af omtrent 9000 Mile over Solranden. Skyen selv 
havde en Længde af omtrent 12000 Mile og en Højde af 
omtrent 6000 Mile og strakte sig paralelt med Solranden. 
En Time senere havde denne umaadelige Sky, som var 
mange hundrede Gange saa stor som vor Jord, løftet sig 
tilvejrs og antaget en Skikkelse omtrent som vore Klode- 
skyer. Ti Minuter senere havde den hele Skymasse for- 
længet sig umaadelig ud fra Solen lodret paa sin op- 
rindelige Udstrækningsretning, medens en lille Klump, 
som havde revet sig løs fra Hovedskyen, svævede imellem 
denne og Solen, 
Ved et mærkeligt Sammentræf kom Efterretningen 
om Janssens Opdagelse til det franske Akademi, faa 
Minuter efter at Warren de la Rue havde meddelt 
dette, at det ogsaa var lykkedes en yngre engelsk 
Astronom Norman Lockyer at undersøge Protuberan- 
serne ved Spektroskopet til enhver Tid. Allerede i Be- 
gyndelsen af 1866 havde Lockyer begyndt paa Spektral- 
undersøgelser af Solen og havde iblandt andet ogsaa 
arbejdet paa Løsningen af den Opgave, at faa Protu- 
beransernes Spektrer at se til Trods for det stærke Lys 
fra vor Atmosfære, i hvilket Protuberansernes svagere 
Lys drukner, saa at Øjet ikke kan opfatte det. Han antog, 
at Protuberanserne vare glødende Luftmasser, som efter 
al Sandsynlighed vilde give et Spektrum af enkeltstaaende 
Linier. Disse vilde i saa Fald ikke tabe betydelig i 
Lysstyrke ved at han i Spektroskopet anbragte flere 
spredende Prismer, da de ikke vilde være udsatte for 
nogen yderligere Spredning. Derimod vilde det Spektrum, 
kg 
