260 
som hidrørte fra den af Solen oplyste Atmosfære, og 
som var et fuldstændigt Solspektrum, spredes stærkere 
og stærkere, jo flere Prismer der anvendtes; dets Lys- 
styrke vilde svækkes ved den stærke Spredning, og 
Lockyer haabede nu at kunne drive denne Svækkelse 
saa vidt, at Protuberansspektret blev synligt. Først efter 
mere end to Aars frugtesløse Bestræbelser lykkedes det 
ham at tilvejebringe et Spektroskop, der i Efteraaret 1868 
virkelig viste ham Protuberansernes lyse Linier. Han 
har senere gjort sit Apparat endnu mere fuldkomment 
og har ved sine Undersøgelser, som bestandig fortsættes, 
tilvejebragt højst mærkelige Oplysninger om Solens fysiske 
Beskaffenhed. 
I Protuberansernes Spektrum saa Lockyer de fire 
lyse Linier, en rød, en grøn og to violette, som ere 
karakteristiske for Brinten; desuden var der stedse en 
gul Linie, som har en tilsvarende meget fin mørk Linie 
i Solspektret, men hvis Oprindelse man endnu ikke kjender. 
Det var imidlertid ikke alene, naar Spektroskopet traf 
en Protuberans, at disse lyse Linier viste sig; han saa 
dem overalt ved Solens Rand, vel betydelig kortere end 
i Protuberanserne, men dog strækkende sig saa langt ud 
fra Solranden, at de hævede det over enhver Tvivl, at 
hele Sollegemet er omgivet af en glødende Brintatmosfære, 
der har en Højde af omtrent 1000 Mile, og fra hvilken 
de umaadelige Flammeskyer, der vise sig som Protu- 
beranser, have deres Udspring. Denne Atmosfære, som 
sikkert er det, man har seet som en Lysring omkring 
Maanen ved Begyndelsen og Slutningen af de totale Sol- 
formørkelser, gav Lockyer det særlige Navn Kromo- 
sfæren for at adskille den fra den indre Fotosfære. 
