290 
ren«. Vi forstaa let, at Fasan- og Tjurhanen have 
faaet deres overlegne Størrelse og straalende Fjerdragt 
paa Grund af deres idelige Kappestrid baade i Henseende 
til Styrke og Skjønhed. Men denne Lære kaster ikke 
noget Lys over Grunden til, at Tukanens, Biæderens 
Papegøjernes og Mejsernes Hunner i de allerfleste 
Tilfælde have faaet et lige saa livligt og straalende Ud- 
seende som Hannen, medens de pragtfulde Cotinga-, 
Pipra- og Tanagra-Årter samt Paradisfuglene lige- 
som vor egen Solsort have Hunner med saa matte og 
uanselige Farver, at man har vanskeligt ved at gjenkjende 
Årten i dem. 
Denne Uoverensstemmelse lader sig derimod forklare 
ved Redebygningen; med meget faa Undtagelser er det 
nemlig Regelen, at naar begge Kjøn have meget 
livlige og iøjnefaldendeFarver, erReden af den 
Beskaffenhed, at den skjuler den rugende Fugl, 
hvorimod Reden er aaben og den rugende Fugl 
synlig, naar Hannen har livlige og iøjnefaldende, 
Hunnen mørke og matte Farver. Jeg vil først op- 
regne de vigtigste Kjendsgjerninger, som støtte denne 
Paastand, og senere forklare, paa hvad Maade jeg an- 
tager denne Forbindelse for at være bragt istand. 
Vi ville først betragte de Fugle-Grupper, hvor Hun - 
nen er livligt eller i det mindste iøjnefaldende farvet 
og i de allerfleste Tilfælde aldeles lig Hannen. 
1. Papegøjerne (Psittaci). I denne store Fa- 
milie, som er prydet med de mest glimrende og skri- 
gende Farver, er Reglen den, at Kjønnene ere aldeles 
ens. Dette er saaledes Tilfældet med de mest pralende 
Grupper, Lorierne, Åraerne og Kakaduerne. Men 
hos nogle er der dog nogen Farveforskjel efter Kjønnet. 
Alle bygge de i Huler, for det meste i Træer, under- 
