330 
bringes der altsaa samme Virkning, som om Røret var 
skaaren over paa dette Sted. 
I de almindelige Orgelpiber, de saakaldte Fløjte- 
eller Læbepiber, blæses Luften gjennem et Rør ind i en 
Vindkasse, hvorfra den føres ud gjennem en snever Spalte 
som en baandformig Luftstrøm, der umiddelbart bag Spalten 
støder an mod en skarp Kant, den saakaldte Læbe, der 
tvinger den til stødvis at bevæge sig snart paa den ene 
og snart paa den anden Side af sig, hvorved der frem- 
kommer en ejendommelig pibende Blæselyd, der kan be- 
tragtes som en Sammenblanding af en Mængde nær ved 
hinanden liggende uharmonerende Toner. Denne stødvise 
Bevægelse virker paa Luften i Piben ganske paa samme 
Maade som en Mængde Smaaryk i Touget til en Kirke- 
klokke; Luftsøjlen kommuer derved i de ved dens Dimensio= 
ner bestemte Svingninger, og Røret bringes saaledes til at 
tone. En svag Blæsning frembringer Rørets Grundtone, 
mere eller mindre ledsaget af Overtoner; en stærkere 
lader disse træde tydeligere frem, saa at Grundtonen 
endogsaa kan blive overdøvet. 
Ved Fløjten fungerer Mundhulheden som Vindkasse, 
Spalten dannes af Læberne, og Randen af Blæsehullet 
er her den skarpe Kant. 
I Tungepiberne maa Luftstrømmen fra Vindkamret 
træde ind i Røret gjennem en af en bevægelig tynd Metal- 
eller Træplade lukket Aabning. Denne saakaldte Tunge 
sættes herved i Svingninger, og Luften kommer derved 
stødvis ind i Røret, hvorved dette bringes til at tone. 
Er Tungen stiv, kan den kun udføre en eneste Årt af 
Svingninger, og maa derfor afpasses efter den Tone, 
Røret kan frembringe. Dette er saaledes Tilfældet med 
Orgelpiberne. Ved Træblæseinstrumenterne derimod som 
