337 
en bestemt Klangfarve, og ved passende Valg og Styrke 
af disse mindre stærkt fremtrædende Toner lykkedes det 
Helmholtz at frembringe de forskjellige Vokalers Klang. 
Ligheden viste sig især slaaende, naar man pludselig gik 
over fra en Vokallyd til en anden. 
Vokalklangene adskille sig saaledes i en væsenlig 
Henseende fra de Overtoner, der give de øvrige Instru- 
menter deres ejendommelige Klangfarve. I disse afhænger 
Partialtonernes Højde af Grundtonens, saaledes at Inter- 
vallet mellem denne og hine altid er ens. I en Fløjte 
er saaledes den første Overtone altid Oktaven til Grund- 
tonen, den følgende Duodecimen, den næste Oktaven til 
Grundtonens Oktav. For d' som Grundtone vil saaledes 
d", aY og d'” være de Overtoner, der karakterisere 
Klangen.  SVokalklangene derimod staa ikke i noget 
Forhold til den Tone, der frembringes gjennem Stemme- 
ridsen. Synger man saaledes et A paa Noden Es, saa 
er den ved Mundhulhedens Resonans frembragte Tone 
den 12te Overtone i Klangen; synger man derimod 
samme Vokal paa Noden b', er det Grundtonens 2den 
Overtone, der bliver forstærket. 
Konsonanterne ere ikke andet end de ejendommelige 
Lyde, der frembringes med Læberne, Tænderne, Tungen 
0.S. V., hvormed man begynder eller slutter Vokallydene. 
Naar to Toner, der ligge hinanden meget nær, sam- 
tidig frembringes, hører man en periodisk vekslende 
Voksen og Aftagen af Tonernes Styrke, som man kalder 
Stød. Man kan meget tydelig iagttage disse Stød ved 
påa engang at bringe to Orgelpiber til at tone, der 
næsten ere i Enklang. Det samme Fænomen kån frem- 
Fjerde Række. Il. 92 
