341 
toner fremkomme, i Almindelighed ogsaa frembringes en 
Kombinationstone, hvis Svingningstal er Summen af de 
to oprindelige Toners, en Omstændighed, der aldeles ikke 
lader sig bringe i Overensstemmelse med den tonedan- 
nende Rolle, Stødene ifølge den ældre Theori skulde spille. 
Ved Kuldkastelsen af denne tidligere almindelige 
antagne Mening har Helmholtz løst en mere end to 
tusind Åar gammel Gaade, der ligefra Pythagoras til 
Nutiden har beskjæftiget Filosofer, Mathematikere og 
" Fysikere, nemlig Aarsagen til Tonernes Dissonans og 
Konsonans. Vi skulle nu se hvorledes. 
Lad os antage, at vi samtidig bringe to nøjagtig 
lige stemte lukkede Orgelpiber til at tone. Vi ville da 
ingen Stød høre. Forkorte vi derimod Længden af den 
ene Orgelpibe ved at skyde Laaget ned i Røret, frem- 
komme disse øjeblikkelig. Ere Stødene langsomme, er 
Indtrykket af dem ikke ubehageligt; ved langtrukne 
Toner kunne de endogsaa gjøre et vist højtideligt 
Indtryk. Forkortes paa den ovenanførte Maade det 
ene Rørs Længde mere og mere, bliver Forskjellen mel- 
lem Tonerne og følgelig Stødenes Antal stadig større og 
større, og er dette naaet op til mellem 20 og 30 i Se- 
kundet, kan Øret ikke mere adskille dem; men samtidig 
forandres Indtrykket, og de to Toner gaa over til at 
blive dissonerende. Ved et Antal af 33 Stød i Sekundet 
fandt Helmholtz, at den største Dissonans fremkom; 
forøgedes Stødenes Antal her udover, blev Dissonansen 
ikke saa fremtrædende, og ved 132 Stød i Sekundet op- 
hørte den ganske. Disse Tal maa imidlertid kun gjælde 
som Middelværdier, idet de for de dybere Toners Ved- 
kommende maa sættes noget lavere, for de højeres noget 
højere. 
