369 
dem vil derfor uundgaaelig Kamp opstaa. Gaa vi tilbage 
til vore Skovtræer, ville vi ogsaa hos dem kunne finde 
slaaende Exempler derpaa. I Bøgeskoven se vi hvert 
Aar Tusinder af Bog falde til Jorden; mange finde aldrig 
gunstige Betingelser for at spire, de falde »paa Klippe- 
bund« og ere dødfødte, men mange se vi ogsaa spire i 
den lyse Foraarsskov, mylre frem under Modertræerne, 
brede de to store nyredannede Frøblade ud og maaske 
udvikle et Par Blade til — men saa er deres Liv endt; 
som Tiden efter den græske Mythe fortærer sine egne 
Børn, saaledes dræber Bøgen ved sin Skygge sit eget 
Afkom. Og som med Bøgen gaaer det med mangfoldige 
andre Planter, navnlig Skovtræerne. »Det er ejendom- 
meligt for Træerne,« siger Vaupell”), »at Afkommet 
altid fjernes mere eller mindre fra Modertræet; ... dette 
er ikke tilfældigt, men nødvendigt.«  Barndomsalderen 
er overhovedet den Alder, der er den farligste at komme 
igjennem for Planten; det er som Frø og Frøplanter, at 
de fleste Planter bukke under i Kampen for deres Til- 
værelse. Da Hooker i 1860 besøgte den berømte Ceder- 
lund paa Libanon, fandt han Tusinder af Frøplanter 
under de gamle Cedre, men de vare alle dræbte af 
Mødrene, og saa virksomt er dette aarlige »Myrderi« i 
denne Lund, at skjøndt Frø saaes i Millionvis, og skjøndt 
utallige af dem spire, var der da ikke en Ceder, der 
var mindre end 60 Aar gammel. Saa længe var det alt- 
saa siden, at det lykkedes en Plante at kæmpe sig 
igjennem Barndomsalderens mange Farer. 
Det foregaaende er nogle lette Skitser af Planternes 
Kamp for Tilværelsen, en Sammenstilling af Emner, der 
”) Se dette Tidsskrift, II. Række, 3 Bd., S. 187. 
Fjerde Række. Ii. VÆR 
