393 
og alle Sagnene omtale disse Vandringer som udførte af 
simple dødelige, de nærværende Polynesiers naturlige 
Forfædre. Men i det Sagn, som igjen henfører Samoa- 
øboernes Oprindelse til en Udvandring fra et stort Land 
længere mod Vest, møde vi det rene, uhistoriske Sagn; 
thi det mythiske »Bulotu« eller »det hellige Buro«, hvor- 
fra de første Beboere skulde være komne, er et Fabel- 
land og ikke et virkeligt Land, og hine Beboere betragtes 
ikke som Mennesker, men som en Slags lavere Guder. 
Heller ikke er det saa afgjort, at Vandringerne i Reglen 
ere gaaede for sig fra Vest til Øst, som Quatref. antager; 
thi en af de nyeste Autoriteter i denne Sag, Hr. W, T. 
Pritchard, som har tilbragt hele sit Liv i det stille 
Hav og ved sit lange Ophold paa Fidji- og Samoa-Øerne 
som engelsk Konsul og sit fortrolige Kjendskab til de 
polynesiske Sprog er vel berettiget til at have en Me- 
ning herom, siger lige det modsatte: »Det er mærkeligt«, 
siger han (Polynesian Researches p.402), »at i alle disse 
mange paalidelige Exempler paa Bortdrivning har de 
bortdrevne Kanoers Fart været fra Øst til Vest med 
Passatvinden, ikke fra Vest til Øst med Vestenvindene, 
under hvis Herredømme de indfødte ikke gjerne vove 
sig ud paa Fiskeri eller Rejser.« Her svigter Sproget 
os ogsaa som Støtte for Theorien, thi skjøndt der er et 
utvivlsomt malayisk Element i de polynesiske Sprog, 
hidrører denne malayiske Bestanddel fra de civiliserede 
malayiske og javanske Sprog, ikke fra de derfra aldeles 
forskjellige molukkiske Tungemaal, og dette malayiske 
Element har aldeles Præget af at være indført for kort 
Tid siden; de malayiske Ord ere neppe undergaaede 
nogen anden Forandring end den, som var en nødvendig 
Følge af Udtalen i det Sprog, hvori de optoges. 
