450 
Plantens Væv. I et meget længere Tidsrum holdt der- 
imod Bændelormene, Blæreormene og Ikterne sig som Xeno- 
genesens Forsvareres faste Plads; det er først i de sidste 
30 Aar, at det er lykkedes v. Siebolds, van Benedens, 
Leuckarts, Kichenmeisters og andre Helmintholo- 
gers”) paaskjønnelsesværdige Taalmod at forfølge alle disse 
Snyltedyr, ofte gjennem de besynderligste Vandringer og 
Forvandlinger, tilbage til et Æg, hidrørende fra en Moder 
af samme Beskaffenhed som de selv, og alle Undersø- 
gelser over andre Grene af Naturen gaa i samme Ret- 
ning. En Plante kaster maaske Kimknopper, men disse 
ville tidligere eller senere afføde Frø eller Sporer, som 
udvikle sig til den oprindelige Planteform. En . Polyp 
afføder maaske en Gople, en Pluteus en Søstjerne, men 
Goplen og Søstjernen avle Æg, der frembringe Polyper 
eller Plutei,””) og disse ere derfor kun Trin i Artens Livsløb. 
Derimod frembyder Pathologien nogle mærkelige 
Tilnærmelser til en virkelig »Xenogenese«. 
Det har, som jeg allerede har omtalt, siden Val- 
lisnieris og Reaumurs Tid været en bekjendt Sag, 
at Galæblerne paa Planterne og visse Svulster hos 
Kvæget foranlediges af Insekter, der- lægge deres Æg i 
de Dele af Planten eller Dyret, hvoraf disse sygelige 
Dannelser vokse ud. Det er fremdeles en Erfaring, som 
enhver har havt Lejlighed til at gjøre, at et simpelt 
Tryk paa Huden kan fremkalde en Ligtorn. Galæblet, 
Svulsten, Ligtornen ere Dele af det levende Legeme, 
som til en vis Grad ere blevne selvstændige Organismer. 
Under visse ydre Betingelser gaa Dele af Legemet, der 
skulde have udviklet sig indenfor de af dets almindelige 
+) Helminthologien: Læren om Ormene, særlig om Indvoldsormene. 
4%) Se dette Tidsskrift 2den Række 4de Bind S. 258. 
