21 



i Underkjæben vare reducerede til en glat Flade, der næppe 

 ragede op over Tandkjøddet. Vejrhaarene ere i Mod- 

 sætning til, hvad der finder Sted hos de øvrige nordiske 

 Sæler, hvor de ere fint bølgeformige i Randen, hos Stor- 

 kobben ganske glatte og blot i Spidsen noget bøjede 

 eller krøllede; de ere temmelig talrige, sidde i Rækker 

 paa Overlæben og ere af Tykkelse omtrent som en grov 

 Strikkepind samt af Farve hvidagtige. Denne stive 

 Skjægvæxt giver Hannen et eget barskt Udseende, der 

 forøges ved dens store stirrende Øjne, endskjønt Hovedet 

 i Grunden (ligesom hos Hvalrossen) synes uforholdsmæs- 

 sig lidet til de vældige Legemsdimensioner. 



I Midten af September begynde Storkobberne hurtig 

 at samles sønden fra paa Froøernes nordligste Holmer for 

 at yngle, især omtrent en Fjerdingvej sønden for Fiskeværet 

 Halten, Øgruppens yderste Forpost mod Nord. Norden 

 fra synes ingen at komme; Kysten er ogsaa her paa en 

 længere Strækning mindre opfyldt af saadanne Havskjær 

 og Yderholmer, hvor den plejer at have Tilhold. Den 

 næste Yngleplads norden for Froøerne er sandsynligvis 

 paa Ydersiden af Vigtenøerne, en stor og langt udstik- 

 kende Øgruppe paa Grænsen af Helgeland, omtrent en 

 Breddegrad nordligere. Antallet af de Individer, der til- 

 høre Froøernes Yngledistrikt, og som altsaa maa antages at 

 indbefatte alle sønden for Trondhjemsfj orden stationerede 

 Storkobber, overstiger maaske næppe 5 — 600, og af dette 

 Antal er det hovedsagelig blot de udvoxede Individer, 

 der søge ind til Øerne i Yngletiden. Tidligere har An- 

 tallet vist nok været noget større, men de Efterstræbelser, 

 for hvilke de om Sommeren ere udsatte i Distriktets 

 Yderkanter, især paa Øerne uden for Romsdalen, have 

 bevirket en i Øjne faldende Aftagen i de ynglendes Rækker. 



