50 



"befrugter sig selv gjennem en uafbrudt Række af Genera- 

 tioner. For Planternes Vedkommende hentede han Be- 

 viser herfor ved omhyggelig udførte Forsøg; han tog Frø 

 af Planter, der vare blevne bestøvede kunstig ved at 

 overføre Støvet fra andre Blomster paa deres Ar, og 

 Frø af andre Planter af samme Art, hvis Ar vare blevne 

 bestøvede af Blomstens eget Støv; de bieve saaede i Nær- 

 heden af hinanden og udsatte for nøjagtig de samme Be- 

 tingelser under Væxten. Det viste sig, at den sidste Art 

 af Frø altid frembragte svagere Planter; gjennem flere 

 Generationer vilde de følgelig bukke aldeles under. Naar 

 vi erindre, hvor ypperlig denne Sætning slutter sig til de 

 øvrige Led i Darwins Hypothese, forstaas det let, at 

 den maatte fremgaa som Resultat af hans Blomster- 

 undersøgelser. Den blev ogsaa øjeblikkelig greben af 

 andre Forskere, der ivrig spejdede efter Beviser for dens 

 Rigtighed, thi man følte jo, at det var paa dette Sted, 

 Skoen trykkede. Sætningen lød smukt — men Beviset! 

 Det er navnlig den tyske Botaniker Hildebrandt og 

 Italieneren Delpino, der have søgt at give Sætningen 

 det nødvendige Fundament; hos dem begge træffe vi 

 Udtalelser fuldstændig i samme Retning; Hildebrandt 

 taler om »das Gesetz der vermiedenen Selbstbefruchtung«, 

 Delpino om »l'antipatia che ha la natura per le nozze 

 consangvinee«. Alt føjede sig efter deres forud fattede 

 Mening, og naar der en Gang imellem presenterede sig en 

 Plante, der aldeles ikke trængte til Insekternes Hjælp og 

 Fremmedbestøvning for at sætte Frø og dog ved sin 

 store Almindelighed paa det klareste viste, at den var i 

 Stand til at holde Kampen mod Konkurrenterne ud, saa 

 blev den enten ladt ude af Betragtningen, overset som 

 et andet Skumpelskud, der endnu ikke var skredet saa 



