51 



langt frem i Udviklingen af Organerne, at det kunde 

 komme i Betragtning, eller den noteredes i en Anmærk- 

 ning som en sjælden Undtagelse, der næppe vilde kunne 

 forhindre, at den tilsyneladende »Regel« dog blev ophøjet 

 til »Naturlov«. 



Saa indtraadte der en Reaktion. Medens de omtalte 

 to Naturforskere i darwinistisk Aand fremstille Blom- 

 sternes Ejendommeligheder som opstaaede ved det na- 

 turlige Udvalg, som hvis Hjælpere Insekterne optraadte, 

 saa opstillede Svenskeren Axell den Lære, at Udvik- 

 lingen maatte gaa lige i den modsatte Retning; han havde 

 undersøgt ikke faa selvbestøvende Planter, der gave 

 kraftigt Afkom, og da disse altsaa bleve befrugtede paa. 

 en langt lettere Maade end Insektblomsterne og »Naturen 

 jo altid søger at naa de største Resultater ved de 

 simpleste Midler«, saa slutter han, at de selvbestøvende 

 Blomster ere de fuldkomneste, og at Endemaalet for Ud- 

 viklingen maa være at bringe alle Blomster til at und- 

 være Insekternes Hjælp. — Axell er lige saa yderlig 

 gaaende som de tidligere nævnte Forskere, og naar 

 vi se bort fra hans teleologiske Opfattelse af »Na- 

 turen« , saa er han enig med dem i at antage en 

 stadig Varieren hos Arterne saa vel som en Nedarven 

 af de erhvervede Fortrin. Den Iagttager, vi skylde de 

 fleste og man kan vel sige de værdifuldeste Opdagelser 

 i de sidste Aar, er Hermann Muller; han tilhører og- 

 saa den darwinske Retning, men netop over for den Sæt- 

 ning i Darwins Hypothese, der her kommer til Anven- 

 delse, stiller han sig tvivlende, og de Resultater, han har 

 nedlagt i sit omfangsrige Værk, vise ogsaa paa det kla- 

 reste, at jo mere man ser sig om i Blomsterverdenen, 

 desto mere maa Darwins Tanke »modificeres«. Muller 



