59 



med med en i Forhold til Næsevingernes Størrelse større 

 Kraft. I hvor høj Grad dette sidste Moment bidrager 

 til en tydelig Lugtfornemmelse, derom kunne vi let 

 overbevise os. I et med lugtende Stoffer opfyldt Rum 

 faa vi kun en meget ringe Lugtfornemmelse, naar vort 

 Aandedræt foregaar rolig og jævnt. Saa snart vi derimod 

 foretage en dyb Indaanding eller bedre flere korte, men 

 hurtige, Indaandinger efter hinanden, hvorved Næseborene 

 spiles vidt op, indtræder der strax en tydelig og skarp 

 Lugtopfattelse. Ere Nerverne til Næsevingerne lammede, 

 eller ere de f. Ex. hos Hunde overskaarne, da tabes 

 herved Lugteevnen næsten aldeles, ja Hestene, hvis Næse- 

 vinger under Aandedrættet ere i meget livlig Bevægelse, 

 skulle endog dø af Mangel paa Luft, naar Nerverne til 

 Næse\dngernes Muskler ere overskaarne. 



Ligesom ved de andre Sanser staar Lugtesansens 

 Finhed i ligefremt Forhold til Lugtenervens Modtagelighed 

 og til Øvelsen, i det den sidste i høj Grad forøger Ner- 

 vens Modtagelighed for Indtryk, medens denne paa den 

 anden Side atter kan sløves betydelig ved alt for lang- 

 varige eller hyppige Indvirkninger af Lugtestoffer, saasom 

 Snus, Salmiakspiritus o. desl. 



Saa vidt om Lugtesansen i Almindelighed. Men da 

 jeg i det følgende vil anføre forskjellige Erfaringer og 

 Forhold, der tyde paa et indre Forhold mellem Lugte- 

 sansens Finhed og den ydre Haar- og Hudfarve, maa 

 jeg for senere at kunne anskueliggjøre dette Forholds 

 Natur endnu kortelig omtaie en anatomisk Ejendomme- 

 lighed ved Lugtefornemmelsens Sæde, den saakaldte nBegio 

 olfactoria « . 



Det Parti af Næseslimhinden , som betegnes ved 

 dette Navn, og hvis Beliggenhed forhen er omtalt, ad- 



